148 



Sitt bo lägger han på en afsats i något brant 

 berg. Det bygges af grenar och pinnar samt fodras 

 inuti med gräs. Collett (1872) anför, att flera reden 

 med fårska ägg af fjällvråken under ett rikt lem- 

 melår funnos så sent som 6 — 9 september. Ungarna 

 äro ofta liksom hos ugglorna af mycket olika stor- 

 lek. Äggen, vanligen 3 — 4, under »lemmelår» ofta 

 6, äro grå eller grönhvita med stora, bruna fläckar. 

 Stundom äro de bruna fläckarna fåtaliga och gul- 

 aktiga, sällan saknas de helt och hållet. Längd 

 48 — 58 mm., tjocklek 41 — 46 mm. 



Lancltörasläktet, Aquila, Briss. 



Näbbet är starkt, dess öfre kontur parallel med 

 den undre, öfvernäbbets undre kant utan märkbar 

 bukt. Näsborrarna ovala, snedt ställda. Ögonen 

 ligga djupt under de utskjutande pannbenen. Nacke 

 och hals klädda af smala, spetsiga fjädrar. Vingarna 

 äro breda och långa med 4:de eller 5:te handpennan 

 längst, l:sta handpennan = 7:de eller 8:de, l:sta — 

 6:te i infanet, 2:dra — 7:de i utfanet inskurna. Föt- 

 terna med grofva, starka tår och rundtorn befjädrade 

 tarser. Stjärten, som är bred och afrundad, räcker 

 med sin spets till eller något öfver de sammanlagda 

 vingarna. 



Landtörnarna finnas öfver hela jorden med 

 undantag af Australien och Amerika söder om 

 Mexiko. De omfatta ett tiotal arter. Somliga bebo 

 fjälltrakter, andra skogarna, företrädesvis bergiga 

 sådana, medan åter andra tillhöra stepperna och 

 slättlandet. De lefva af däggdjur och fåglar. Sina 

 bon bygga de af grenar på bergafsatser eller i träd, 

 och de lägga vanligen 2 ägg. 



Kungsörnen, Aquila chrysaétus, (L.) (Tafla 29, 

 fig. 1 gammal, fig. 2 ung fågel). 



Syn. Aquila fulva, (L.). 



Namn: Örn, Landtörn, Gidlöm. Norska: Land- 

 örn, Fjeldöm. Danska : Eongeörn, Stenörn. Finska : 

 Maakotka, Maalcokko, Kotka, Kokko, Korpihaukka. 

 Lapska: Koaskim. 



Ofvan mörkbrun med mer eller mindre talrikt 

 inblandade, ljusa fjädrar. Vingpennorna mörkbruna, 

 mot spetsen svarta. Stjärten mörkbrun med otydliga, 

 gråaktiga tvärband. Hjässa och nacke täckta af 

 spetsiga brungula fjädrar. Undre kroppsdelarna svart- 

 bruna. De befjädrade farserna och undergumpen 

 rostbruna. Honan är större, könen för öfrigt lika. 

 Iris gulbrun. Näbb mörkt hornfärgadt. Tår gula, 

 med svartaktiga klor. Längd 895— 960 mm. Vingen 

 640—690 mm. 



Ungfåglarna äro helt mörkbruna. Vingpennorna 

 längs infanets basala del hvita. Stjärten hvit med 

 bred svartbrun spets. Tarserna vanligen täckta af 

 hvita fjädrar. 



Dunungen hvit. 



Kungsörnen bebor Europa och norra Asien åt- 

 minstone ned till Himalaya samt Nordamerika ned 

 till Mexiko. Han häckar dock endast i dessa länders 

 bergstrakter. Hos oss häckar han numera i Norrlands 

 fjälltrakter, men skall fordom byggt längre söderut, 

 såsom i Värmland och på Kolmården i Östergötland 

 (Sundström *). I Norge tillhör han som häckfågel 

 fjälltrakterna, i synnerhet de inre delarna af Hamars 

 och Christiansands stift, men bygger äfven längs 

 vestkusten och nordanfjälls ända till ryska gränsen 

 (Collett). I Finland skall han förekomma öfver hela 

 landet samt vara allmän i Korpiselkä och Suojärvi 

 i östra Karelen (Mela). I Danmark är han tämligen 

 allmän under höststräcket och vintern samt skall 

 vara funnen häckande i Halskog på nordsidan af 

 Limfjorden liksom äfven i Silkeborgs skogar (i Nörre- 

 jylland) på 1850-talet (Collin). 



De unga kungsörnarna draga om hösten i ok- 

 tober ned från fjälltrakterna och flytta söderut, 

 många af dem lämna landet under de strängaste 

 vintermånaderna, andra öfvervintra på södra Sveriges 

 slättbygder. De gamla fåglarna åter öfvervintra i 

 sin hembygd och draga mera sällan söderut. Så- 

 lunda har bland ett par hundra örnar, vi under 

 hösten och vintern erhållit från Skåne, endast fun- 

 nits ett par gamla fåglar, under det alla, vi under 

 vintern fått från höga norden, varit äldre individer. 

 När kungsörnen jagar, kretsar han majestätisk 

 högt öfver sitt område, och om han upptäcker något 

 byte, sänker han sig först sakta och sedan med 

 stark fart ned mot sitt rof, som han endera anfaller 

 med vingarna eller genast griper med sina fruktans- 

 värda klor. Han är mycket rofgirig och fångar 

 tjädrar, orrar, ripor, änder och gäss m. fl. fåglar. 

 Ehuru sällan angriper han och förtär räfvar, smärre 

 hundar och kattor. Killingar och lamm gå ej heller 

 säkra för honom. Hos oss tyckes dock haren ut- 

 göra den öfvervägande beståndsdelen i hans föda. 



Kungsörnen synes åtminstone som ung ha svårt 

 för att flyga med tunga bördor. Sålunda hafva 

 vi aldrig sett honom lyfta sig med en fullväxt 

 hare i klorna utan släpar han honom vanligen längs 

 marken. Kungsörnen går på åtel och äter sig 



* Möjligheten att här föreligger förväxling med hafs- 

 örnen är ej alldeles utesluten. Uppgiften (Carlson) att han 

 skulle häcka vid Bolmen i Småland beror tvifvelsutan på en 

 sådan förväxling (enl. meddelande af Tage Thott). 



