150 



Till lefnadssättet påminner skrikörnen väl så 

 mycket om en vrak som om en örn. Sina två, 

 någon gång tre ägg, lägger han i något roffågelsbo, 

 som han påbyggt och ofta nog prydt med några 

 gröna kvistar. Äggen äro hvita med bruna fläckar 

 och punkter, 57 — 65 mm. långa, 48 — 51 mm. tjocka. 



Orm örnsläktet, Circaetus, Vieill. 



Näsborrarna aflånga, smala, lodrätt ställda. 

 Hjässans fjädrar spetsiga. Tarserna rätt långa (se 

 öfversikten sid. 145). Vingen lång, men når ej 

 stjärtspetsen. De fyra första pennorna med inskuret 

 infan. Släktet omfattar 5 arter, hvaraf endast en 

 bebor Europa, de öfriga Afrika. 



Ormörnen, Circaetus gallicus, (Gmel.) 

 (Tafla 30, fig. 3). 



Namn: Danska: Slangeörn. 



Ofvan brun. Handpennorna svartbruna, vid 

 infanets rot hvita. Undersidan hvit, på hals och 

 bröst med längsgående, mage och sidor med tvär- 

 ställda bruna fläckar. Undergump helhvit. Undre 

 vingtäckare hvita med glesa, bruna fläckar. Stjärt 

 ofvan brun, under hvit med mörkare tvärband, sido- 

 pennorna med hvit inkant och mörkare tvärband. Iris 

 gul. Näbb svart. Vaxhud gulaktig. Fötter smutsigt 

 ljusröda. Längd661 — 787mm. Vingen 499 — 546 mm. 



Ungfågeln liknar de gamla, men har hals och 

 bröst nästan enfärgadt bruna. 



Ormörnen bebor mellersta och södra Europa, 

 norra Afrika, Centralasien och Indien. På den 

 skandinaviska halfön eller i Finland är ormörnen 

 aldrig funnen, och en uppgift att han skulle vara 

 funnen vid Glorup på Fyen har sedan visat sig 

 oriktig (Collin 1895), men han skall vara skjuten vid 

 Endrupholm och han är vid upprepade tillfällen an- 

 träffad i Slesvig där han skall t. o. m. ha häckat. 



Till sina vanor och sitt uppträdande skall orm- 

 örnen mer likna ormvråken än örnarna. Han jagar 

 mest grocldjur och kräldjur, med förkärlek isynnerhet 

 ormar. Aggen anträffas i början af maj; vanligen 

 finner man endast ett, ytterst sällan två. De äro 

 hvita, stundom med brunaktiga fläckar. Längd 

 67 — 75 mm., tjocklek 55 — 56 mm. 



Hafsörnsläktet, Haliaetus, Sav. 



Näbbet stort, tämligen långt och mycket starkt, 

 samt den öfre konturen parallel med den nedre (se 

 fig. sid. 118). Näsborrarna snedt ställda, ovala. 

 Öfvernäbbets undre kant utan egentlig bukt. Vin- 

 garna långa och breda, l:sta handpennan kort, 3:dje 

 och 4:de längst. Fötterna stora och starka. Den 



nakna delen af tarsen framtill längst upp belagd 

 med några större plåtar (se fig. sid. 118). Hud- 

 fållen mellan yttertån och mellantån liten. Stjärten 

 är bred, afrundad och när föga längre än de sam- 

 manlagda vingarna. 



Hafsörnarna bebo hela jorden med undantag af 

 Sydamerika. Man känner 7 arter, hvaraf egentligen 

 endast en finnes i Europa. De hafva sitt tillhåll 

 vid hafvet eller vid insjöar och floder och lefva 

 mest af fisk och sjöfågel samt lägga 2 ägg. 



Hafsörnen, Haliaetus albicilla, (L.) (Tafla 29, 

 fig. 3, gammal, fig. 4, ung fågel). 



Namn: Örn; Arn (Gotl.); Haf-er (Helsingl.). 

 Norska: Havörn, Sööm. Danska: Havörn, Hvid- 

 halet Havörn, Gaaseörn, Fislceörn. Fasröarna och 

 Island: Öm. Finska: Merikotka, McrikoMo, Kala- 

 hotka. Lapska: Koashim. 



Hufvud och hals med långa, spetsiga, ljust 

 brungrå fjädrar. Öfriga delar mörkare bruna. Hand- 

 pennorna svarta med ljusa spolar. Stjärten rent 

 hvit. Några af de öfre stjärttäckarna hvita med 

 bruna spetsar. Därigenom att årligen endast en 

 del fjädrar fällas, och de äldre fjädrarna blekas ur, 

 erhåller fågeln ett fläckigt utseende. Honan är 

 större, men könen för öfrigt lika. Iris gul — gulbrun. 

 Näbb hvitgult. Vaxhud och fötter gula. Klor svarta. 

 Längd 895— 1,030 mm. Vingen 640—730 mm. 



Ungen är rostbrun med hufvud och hals svart- 

 bruna. Stjärten svartbrun, stundom med hvitaktiga 

 längsgående band eller fläckar. Iris mörkbrun. Näbb 

 svartbrunt med gulbrun vaxhud. 



Dunungen hvit med brunaktig anstrykning. 



Hafsörnen finnes öfver hela Europa och i 

 norra Afrika. Äfven bebor han norra Asien till 

 Kina och Indien. På Grönland är han allmän, men 

 saknas i Amerika. I Sverige är han rätt allmän 

 och häckar från och med Skåne (Ringsjön) norrut 

 öfver hela landet ej blott vid kusterna utan äfven 

 vid insjöar, t. ex. vid Bolmen m. fl. sjöar i Småland, 

 vid Venern, vid Mälaren samt i Jämtland i Hallen 

 (Sundström). Längs Norges hela kust förekommer 

 han häckande från Hvalöama till ryska gränsen. 

 Inne i landet träffas han endast sällan och till- 

 fälligtvis. Hans antal har dock på senare tiden 

 mycket aftagit i södra Norge (Collett). I hela Fin- 

 land finnes han såväl vid hafvet som vid de större 

 insjöarna (Mela). I Danmark häckar han flerstädes 

 och är rätt allmän vintertiden (Collin). Färöarna 

 besöker han endast tillfälligtvis. På Island är han 

 däremot rätt vanlig och häckar flerstädes kring 

 kusterna. 



Så länge öppet vatten finnes, pläga de gamla 



