151 



hafsörnarna året om stanna i närheten af sin 

 häckplats, hvarifrån de göra kortare eller längre 

 utflykter. Ungfåglarna åter stryka under vintern 

 längs kusterna, och sannolikt flytta många ur landet. 

 Hafsörnen uppehåller sig alltid vid eller i närheten 

 af vatten, för öfrigt är det honom likgiltigt, om 

 landskapet är bergigt eller skogigt, men på slätten 

 synes han ej gärna annat än höst och vinter. Han 

 flyger ofta långa vägar från redet till ett godt fiske- 

 vatten. Så såg den ene af oss ett par hafsörnar 

 tvänne gånger dagligen flyga från Venern c:a 2 1 /, 

 mil till den på gäddor rika Hornborgasjön samt, 

 så snart de fångat en gädda, genast återvända till 

 redet med densamma. 



Nätterna tillbringa de i något fristående, högt 

 träd eller i någon otillgänglig bergvägg. Makarna 

 hålla ihop för lifstiden och skiljas knappast under 

 någon årstid. Hafsörnens läte är ett mycket skarpt, 

 stötvis upprepadt hvisslande, hvilket man ofta får 

 höra, när ungarna kläckts, och så länge familjen 

 håller tillsammans, men ytterst sällan andra årstider. 

 Hafsörnen lefver hufvudsakligen af fisk, i in- 

 sjöarna mest af gädda, vid vestkusten har den ene 

 af oss i fällda hafsörnar och vid deras reden funnit 

 rester af gråsej (Gadus virens) och blanksej (G. 

 pollachius), vanlig ål, vanlig torsk, ulk (Cottus 

 scorpius) och andra småfiskar samt dessutom af 

 sjöfåglar, såsom ejder och andra dykänder, alkor 

 och skarfvar. Han kan ej fånga någon fågel i 

 flykten och således ej taga andra fåglar än dem 

 som dyka, och dessa griper han vanligen just när 

 de komma upp för att andas. Sjöfåglarna hafva 

 väl reda därpå och rädda sig därför genom flykten, 

 när de varsna en hafsörn. Hafsörnen bär ofta lef- 

 vande sjöfåglar till sina ungar, och för att de ej 

 skola skämmas, men ändå ej undkomma, krossar 

 han med sitt skarpa näbb deras extremiteter ända 

 till bålen. Detta förhållande, som omnämnts af 

 Holmgren (s. 1136), har den ene af oss varit i 

 tillfälle att konstatera. Sannolikt angriper hafsörnen 

 aldrig landtdjur, åtminstone ha vi ej funnit läm- 

 ningar däraf vid redet, och på Sotenäs i Bohuslän, 

 där en örnfamilj i många år residerat, betade fåren 

 med sina små lamm omedelbart under örnarnas 

 näste. 



Sitt stora bo lägger hafsörnen endera på en 

 afsats i ett brant berg eller i öfversta toppen af ett 

 högt träd. Det är byggdt af grofva grenar och 

 inuti fodradt med grästorfvor och stundom någon 

 mossa. Ofvan är det nästan alldeles platt. Boet 

 begagnae år '('ter år, och om örnparet ett år bort- 

 skjuten, infinner sig stundom nästa år ett annat 

 par och tager redet i besittning. Äggen läggas van- 



ligen i april, i Norge oftast redan i mars (Collett). 

 De äro 2, ytterst sällan 3, till färgen grönaktigt 

 hvita, nästan alltid ofläckade, någon enda gång 

 tecknade med få, matta, rostfärgade fläckar. Längd 

 75 — 80 mm., tjocklek 56 — 62 mm. 



7. Underram. Fiskgjusar, Pandionini. 



Underbenet mer än 

 dubbelt så långt som 

 tarsen. Yttertån vänd- 

 bar (se vidstående teck- 

 ningar). I båda dessa 

 karaktärer likna fisk- 

 gjusarna ugglorna, en 

 likhet, som dock ej 

 torde bero på verklig 

 släktskap. Tårna all- 

 deles fria utan förbin- 

 dande hudfåll vid roten. 



Denna underfamilj 

 omfattar endast 3 arter, 

 fördelade på 2 släkten. 



Skelett af venster fot af fiskgjuse. 



Höger fot af fiskgjuse. 



Fiskgjussläktet, Pandion, Sav. 



Öfvernäbbet med mycket lång hake. Näs- 

 borrarna delvis täckta af en hinna. Skänkelfjädrarna 

 korta, farserna endast framtill vid basen befjädrade. 



