152 



Klorna i genomskärning 

 alldeles trinda. Vin- 

 garna långa med 2:dra 

 och 3:dje pennan längst. 

 Stjärten tvär, kortare 

 än vingarna. Släktet 

 eger endast en art med 

 en underart. 



Hufvud af fiskgjuse. 2 / 3 . 



Fiskgjusen, Pandion haliaetus, (L.) (Tafla 30, fig. 4). 



Namn: Gjuse, Fiskörn, Fiskhök, Sjöhök; Fisk- 

 tjuf (Smal.); Fiskjude (Värml.). Norska: Fiskeörn, 

 Fiskegjöe, Blaafot. Danska: Flodörn, Fiskeörn, 

 Fiskehög; Gleie (Thy). Fseröarna: Örn. Finska: 

 Kalasääski, Sääskeläinen, Kalakotka, Kalahaukka. 

 Lapska: Kuollijalli (Muon.); GiäMa (Utsj.); Giefca. 



Ofvan brun, med svag purpurglans på skuld- 

 rorna. Handpennorna svarta, infanet mot basen 

 delvis hvitt, undre vingtäckarna bruna, hvitfläckiga. 

 Pannan brun med hvita fjäderkanter. Hjässa och 

 nacke hvita med bruna fläckar. Under hvit, med 

 en stor brunaktig fläck midt på bröstet. Undre 

 stjärttäckarna med rostgul anstrykning. Honan är 

 något större än hanen, men för öfrigt lik honom. 

 Iris gul. Näbb svart. Vaxhud och fötter bly- 

 färgade. Längd 548—690. Vingen 456—503 mm. 



Ungen ofvan med hvita fjäderkanter. Stjärten 

 med otydliga, gulaktiga tvärband, dess spets rostgul. 

 Bröstet med glesa, rostbruna fläckar, ofta bildande 

 en gördel tvärs öfver. 



Dunungen brunaktig längs ryggens midt, pä 

 strupe, bröst och sidor samt öfver ögat och vid 

 handleden hvitaktig. 



Fiskgjusen har en ovanligt vidsträckt geografisk 

 utbredning. Han bebor nämligen hela Europa och 

 Afrika, norra Asien, Indien och Kina, Amerika ned 

 till Sydamerikas nordligaste delar och Antillerna 

 samt ersattes i Australien och på Moluckerna af en 

 närstående underart. I Sverige är han rätt vanlig 

 och häckar nästan vid h varje större sjö från och 

 med Skåne långt upp i Lappland. Han är mycket 

 allmän i vår östra, skogiga skärgård samt vid Mä- 

 laren och Venern, men sällsynt i Bohusläns skär- 

 gård. Vid Jämtlands fjällsjöar är han allmän, och 

 hans bo är funnet vid norska gränsen i närheten 

 af Storlien. I Lapplands fjälltrakter är han äfven 

 allmän. I Norge finnes han, utan att vara talrik, 

 utbredd öfver hela landet och är i de nordligare 

 delarna vanligare vid fjällsjöarna, under det han 

 längre söderut kanske träffas allmännare vid hafvet 

 (Collett). I Finland finnes han öfver hela landet 



och är ingenstädes sällsynt (Mela). I Danmark före- 

 kommer han här och hvar, äfven häckande, såsom 

 vid Holsteinborg på Sjaelland samt på Lolland och 

 Falster. Han lär stundom efter skarpa strider för- 

 drifva storkarna från deras bo, som han sedan in- 

 kräktar (Gollin). 



Fiskgjusen är en flyttfågel, som ankommer, så 

 snart sjöarna börja- gå upp, vanligen i midten af 

 april, och flyttar bort i september och oktober. 

 Utom på fjällen tyckes han ej trifvas där skog 

 saknas, men finnes nästan öfverallt, där sjöar finnas 

 invid skogen. 



Man ser honom oupphörligt flyga längs sjö- 

 stränderna, helst där vattnet är grundt, då och då 

 stannar han i luften med utbredd stjärt och flaxande 

 vingar. När han upptäcker en fisk, kastar han sig 

 ned med stor hastighet och sådan kraft, att vattnet 

 yr om honom, och han stundom kör djupt ned 

 däri. Ofta slår han fel, men tyckas han fånga en 

 fisk, höjer han sig sakta med rofvet i klorna, stan- 

 nar, när han kommit ett stycke upp, ruskar på sig 

 och flyger så rakt till skogen för att förtära sitt 

 byte. Det finnes många berättelser om, att såväl 

 fiskgjusen som hafsörnen slagit ned på fiskar, som 

 varit dem öfvermäktiga i styrka, och att de på så 

 sätt blifvit neddragna i djupet. Fiskare berätta, 

 att de funnit dessa fåglars klor fastsittande i stora 

 gäddor. Collett anför, att fiskgjusen fångar ving- 

 skjutna snäppor och en gång iakttagits slå efter en 

 tjäder. Dock torde han endast i undantagsfall an- 

 gripa fåglar, och sjöfåglarna, som han likväl i likhet 

 med hafsörnen lätt borde kunna fånga, visa van- 

 ligen ej den minsta skygghet för honom, då de 

 däremot genast taga till flykten, när de upptäcka 

 en hafsörn. Ej heller ha vi funnit lämningar af 

 fåglar i fiskgjusens rede. 



Sitt stora bo bygger fiskgjusen i öfversta toppen 

 af något otillgängligt träd, mera sällan på toppen 

 af ett högt stenblock eller en bergspets. Det består 

 af grenar och är inuti fodradt med jordtorfvor. 

 Vanligen begagnar han det flera år å rad, och 

 sådana gamla bon äro inuti fulla med fiskfjäll. 

 Äggen, vanligen 3, stundom 2 eller 4, äro gulhvita 

 eller gulgrå, stundom med grön anstrykning, och 

 tecknade med stora, ljusare eller mörka, bruna 

 fläckar. De växla mycket till storleken. Längd 

 56—69 mm., tjocklek 44 — 47 mm. 



3 Fam. Gamar, Vulturidae. 



Gamarna utmärkas af att hufvud och 

 hals sakna verkliga fjädrar (jämför öfversikten 

 sid. 118). Gamla världens gamar ha liksom 



