153 



öfriga roffåglar näsborrarna skilda åt, medan 

 skiljeväggen dem emellan hos nya världens 

 är genomborrad. Gamarna bebo de tropiska 

 ocli tempererade delarna af jorden. De om- 

 fatta 25 arter, vanligen fördelade på 10 

 släkten. Sannolikt endast en, möjligen två 

 arter ha förirrat si°- till norden. 



Gåsgamsläktet, Gyps, Sav. 



Näsborrarna aflånga, nästan lodrätt ställda, 

 Hufvudet betäckt af dun. Stjärtpennorna 14. 



Släktet omfattar 6 arter, spridda i Afrika samt 

 delar af Asien ocli Europa, 



Gåsgamen, Gyps fufous, (Gmel.). 



Namn: Danska: Gul Grib. 



Hufvud och halsfjäderkragen vid halsroten hvit- 

 aktiga, Fågeln för öfrigt gulbrun med gråaktig an- 

 strykning. Ving- och stjärtpennor s vartaktiga, Iris 

 rödbrun. Vaxhud blåsvart. Näbb ljust hornfär- 

 gadt. Fötter blygrå. Längd c:a 1,000 mm. Vingen 

 c:a 735 mm 



Af denna gam, hvars hem är nordöstra Afrika 

 vestra Asien, Ural upp till 59° N. Br. samt södra 

 Europa, är ett exemplar skjutet i Danmark (våren 

 1858) vid Katholm på Jylland (Collin).* En vinge 

 af detsamma förvaras i Kjöbenhavns museum (Winge 

 i bref). 



Denna gam lefver liksom de flesta af denna 

 familj hufvudsakligen af as. Vanligen kretsa de så 

 högt uppe i luften, att de knappast kunna ses. 

 Men med sin ytterst skarpa syn upptäcka de hvar 

 något kadaver finnes. Och om en gam sänker sig 

 till bytet, iakttages det af hans grannar o. s. v. 

 På detta sätt kan man lätt förklara, huru ofta redan 

 någon timme efter sedan ett djur utlagts gamar in- 

 finna sig, först en, så allt flera, Detta uteblir där- 

 emot, om kroppen öfvertäckes. 



* Utom gåsgamen säges äfven grågamen, Vultur monachus 

 L., vara anträffad i Danmark. Det släkte han tillhör ut- 

 märkes genom sina rundade näsborrar och eger endast en 

 art. Denna är svartaktig eller som mycket gammal brun. 

 Kalsens nakna delar och vaxhuden smutsigt köttfärgade. Längd 

 1,100 — 1,160 mm. Vingen c:a 7(50 mm. Grågamen bebor 

 länderna kring Medelhafvet samt Asien till Indien och Kina. 

 I Danmark skall han vara skjuten dels vid Fanö, dels vid 

 Fvedericia på Jylland (Collin). Uppgifterna torde dock ej vara 

 höjda öfVer hvarje tvifvel (Winge i bref). 



5:te Ordningen, Duffåglar, Pullastme. 



Hufvud af skogsdufva V-c 



Dufvorna ega ett näbb med hård, kullrig spets, medan näbbroten täckes 

 af en mjuk, ofta liksom uppsvälld hud. Öfver näsborrarna en hvälfd hinna. 

 Mungipan saknar borst (se vidstående fig.). Framtårna alldeles fria; se i öfrigt 

 beträffande fötterna öfversikten sid. 1 och vidstående fig. Stjärten med 12 — 20 

 pennor. De rugga två gånger årligen, höst och vår. 



Dufvorna bygga enkla,, nästan slarfvigt hopkomna bon, som vanligtvis 

 läggas i träden. Äggen äro alltid hvita, oftast två, stundom ett. Ungarna kläc- 

 kas nästan nakna och mycket hjälplösa samt matas till en början med ett slags 

 afsöndringsprodukt från den ansvällda kräfvans körtlar. Dufvorna lefva i engifte och häcka vanligen två, gånger. 

 Åtminstone bland våra arter rufva båda föräldrarna. Utom under fortplantningstiden, då de lefva, parvis, 

 äro de mycket sällskapliga. Deras föda är vegetabilisk, dock ha vi funnit snäckor 

 med ännu osmälta djur i deras kräfva. 



Dufvorna äro små — medelstora fåglar, som i regel flyga synnerligen 

 viil ocli uthålligt. När de flyga upp alstras ett klappande ljud. I norden äro 

 de flyttfåglar. 



De finnas öfver större delen af jorden, men synas föredraga skogstrakter. 

 De bilda en synnerligen väl begränsad grupp, som visat sig rätt svår att uppdela 

 i släkten och familjer. Deras närmaste släktingar äro att finna ibland stepp- 

 liönsen (jämför nedan). Dufvorna omfatta, öfver 450 arter, fördelade pä 05 

 släkten oeli 2 familjer. Endast en af dessa är företrädd i norden. 



1 Inger rot :il' skogsflnCvn a / ( .' 



20 



