154 



l Fam. Dufvor, Coliimbidae. 



Näbb vitan nedböjd hake i spetsen, med 

 springlika näsborrar, som äro parallela med 

 öfvernäbbets underkant och kunna tillslutas. 

 Vingarna spetsiga; 2:dra eller 2:dra och 3:dje 

 pennorna längst, men föga längre än den 

 första. Stjärten sträcker sig vanligen med 

 '/ af sin längd utom vingspetsarna. 



Två af familjens många släkten äro före- 

 trädda i norden. De höra båda till en under- 

 familj Columbiuae, som utmärkes genom sitt 

 svaga, blott i spetsen hornartade näbb. Kö- 

 nen likna oftast hvarandra. 



Öfversikt af släktena. 



T. Tarsen kortare än mellantån. Stjärten salcnar 



hvit spets Columba. 



11. Tarsen lika lång som eller längre än mellantån. • 



Stjärten med hvit spets Turtur. 



Dufsläktet, Columba, L. 



Tarsen endast obetydligt befjädrad längst upp. 

 Dräkten hos våra arter öfvervägande grå. 



Våra dufvor iakttaga rätt noga sina måltids- 

 timmar, i mellersta Sverige från solens uppgång- 

 till kl. 8 — 9 f. m. samt från kl. omkring 11 f. m. till 3 

 e. m. Då de ätit, flyga de vanligen omedelbart bort 

 för att dricka. Härvid sticka de ned näbbet i vattnet 

 och uppsuga detta utan att lyfta upp näbbet. Un- 

 garna af våra vanliga arter bruka, om någon när- 

 mar sig dem, knäppa mecl näbbet på ett sätt, som 

 erinrar om ugglorna (se ofvan sid. 119). 



Släktet finnes utbredt öfver största delen af 

 jorden och omfattar närmare 60 arter. 



Öfversikt af arterna. 



I. Vingen med hvit framkant och utan svarta 



Häckar i C. palumhus. 



II. Vingen saknar hvitt längs kanten men har 

 svarta Häckar eller tvärband, 



A. Bakrygg af samma färg som framryggen C. oenas. 



B. Bakryggen hvit C. livia. 



Ringdufvan, Columba palumbus, L. (Tafla 33, fig. 1). 



Syn. Palumhus linnéi, Malm. 



Namn: Ängsdufva (Vestergötl.) ; Sjutid (Öland); 

 Slcute (Gotl.). Norska: Bingdue. Danska: Iiing- 

 due, Ringeldue, Stor Skordue. Faaröarna: Digna, 

 Duggva, Finska : Sepellcyyhhymn, Kauluskyyhky, 

 Kyylilcynen. 



Hufvud och bals grå, den senare baktill och 

 på sidorna med färgskiftande metallglans. En stor, 

 hvit fläck på hvar sida om halsen. Ofvan blågrä, 

 vingen framtill med hvit kant. Handpennorna grå- 

 bruna med smal, hvit kant i utfanet. Stjärten med 

 bred, svart spets. Bröstet grå gredelint, på sidorna 

 med kopparglans. Buken gråaktig, sidor och undcr- 

 gump ljust blågrå. Könen likna hvarandra, men 

 honan har mindre klara färger. Iris hvit. Näbb 

 gult med köttröd basaldel. Fötter ljusröda. Längd 

 424—438 mm. Vingen 240—261 mm. 



Ungen saknar den hvita fläcken på halsen äfven- 

 som all metallglans. 



Ringdufvan finnes utbredd öfver vestra delen 

 af det palaearktiska området och går mot öster till 

 norra Persien, i söder finnes hon på Madeira och 

 Azorerna. I södra och mellersta Sverige samt på 

 Gotland är ringdufvan en allmim fågel, som häckar 

 tämligen talrikt från och med Skåne, där hon dock 

 liksom på Öland finnes tämligen sparsamt, och upp 

 till ungefär 64° N. Br. Hon är allmän vid Ofvan- 

 åker i Helsingland (meddelande af E. Lönnberg) 

 samt vid Sundsvall och på flera ställen i Jämtland 

 (Sundström). I södra Norge upp till Trondhjems- 

 trakten är hon vanlig i barrskogarna, men mindre 

 talrik längs vestkusten, där hon dock stundom öfver- 

 vintrar, såsom vid Bergen och Trondhjem (Collett). 

 I Finland är hon allmän upp till Kajana och Pal- 

 damo (64° N. Br.) (Mela). I Danmark är hon den 

 vanligaste bland dufvorna och häckar i skogarna i 

 de flesta delar af landet (Collin). På Faeröarna är 

 hon funnen. 



Ringdufvan ankommer till Skåne redan i början 

 af mars och till Uppland i början eller midten af 

 april. Höstflyttningen försiggår i september och 

 oktober, och redan i midten af sistnämnda månad 

 har hon oftast lämnat Skåne. Sådana år, då 

 ollon finnas i riklig mängd, stannar ringdufvan 

 länge kvar i Skåne. Hon försöker då till och med 

 att öfvervintra där, ehuru det knappast torde lyckas 

 henne (T. Thott i bref). Enligt Sundström skall 

 ringdufvan dock ha öfvervintrat vid Nässjö i Småland. 

 Ringdufvans egentliga hem hos oss är barr- 

 skogen. I Skåne, liksom i Bohuslän, häckar hon 

 likväl i löfskog. Där ringdufvan finnes, ger hon 

 sig snart tillkänna genom sitt välkända, högljudda 

 kvittrande, som hanen särskild! morgnar och aftnar 

 låter höra. Hon sköter härvid basen i skogens vår- 

 orkester, och man hör alltid med glädje hennes 

 fylliga toner blanda sig med trastens och rödhakens 

 sång. Smyger man sig på en kuttrande ringduf- 

 hane, får man vanligen se honom i upprätt ställ- 

 ning med halsens fjädrar yfvigt uppresta gå fram 



