155 



och åter på 'en gren. Hvarjc gång han närmar sig 

 den bredvid honom hopkrupna honan, hukar han 

 sig ned, böjer stjärten nedåt, och just i detsamma, 

 han låter höra sin starka kuttring; springer han till 

 och skrapar stjärten mot grenen, så att ett fräsande 

 ljud uppkommer. Emellanåt flyger han upp från 

 trädet och gör en krets omkring det, hvarvid ett 

 klappande ljud uppkommer, snarlikt det, som höres, 

 när dufvor flyga upp. Medan honan rufvar, kuttrar 

 hanen för sig själf i tidiga morgonstunden, men 

 denna kuttring låter mindre passionerad än den, 

 hvarmed han uppvaktar henne. Kuttret kan uttryc- 

 kas med »hu, huhu-huhu, huhuhu-huhu, huhuhu- 

 huhu huu». 



Af ett fåtal torra kvistar bygger ringdufvan 

 vanligen ute på någon horisontal grangren ett en- 

 kelt bo, som ofta är så glest, att äggen synas igenom 

 botten. Båda makarna rufva växelvis, och redan 

 innan de första ungarna, äro flygfärdiga, bygga de 

 i närheten ett nytt bo för att sedan lägga sin andra 

 kull. De tvänne, hvita äggen äro 40 — 42 mm. 

 långa och 28 — 30 mm. tjocka. Den första kullen 

 lägges vanligen i början af maj och den andra i 

 juni, stundom något senare. 



Skogsdufvan, Columba oenas, L. (Tafla 33, fig. 3). 

 Namn: Blådufva, Vilddufva; Hultadufva 

 (Smal.); Elcdufva (SörmL); Turturdufoa (Vestmanl.); 

 Susdufva, Tusdufva (Dalarna) ; Nylke (Gotl.). Nor- 

 ska: SJcovdue. Danska: Slcovdue, Kirhedue, Huldue. 

 Finska : Metsäkyyhhynen, SiniJcyyhhj . 



Hela fågeln gråblå, halsen på sidorna och bak- 

 till med grönskiftande metallglans. Bröstet med 

 rödaktig anstrykning. De stora vingtäckarna och 

 de inre armpennorna med svarta fläckar. Ving- 

 pennorna svartgrå med svag brun anstrykning. 

 Stjärten i spetsen svart. Könen likna h varandra, 

 men honan har det metallglänsande på halsen min- 

 dre utbredt. Iris mörkbrun, näbb ljusgult, vid basen 

 rödaktigt, fötterna ljust blåaktigt röda. Längd 317 

 — 33(3 mm. Vingen 200 — 215 mm. 



Ungen saknar nästan metallglansen på halsen 

 och har ofvan mer brun anstrykning. 



Skogsdufvan har ungefär samma utbredning som 

 ringdufvan. Hon finnes således i vestra delen af 

 det palaearktiska området, mot öster till östra Tur- 

 I estan, samt i nordvestra Afrika.. Hon förekommer 

 dock i de flesta länder fåtaligare än ringdufvan. 

 1 Sverige är hon likväl vanligare och allmän ungefär 

 till ekens nordgräns eller inemot 61° N. Br. Men 

 hon är också funnen vid Sundsvall och skall häcka 

 i Jämtland (Sundström). Äfven på Gotland är hon 

 allmän, men är i Bohusläns skärgårdstrakter säll- 



syntare än ringdufvan. Hon saknar nämligen där- 

 städes lämpliga häckplatser. Skogsdufvan skall ha 

 aftagit i Skåne, och man tror, att hon utträngts af 

 kajorna, som inkräkta hennes häckplatser (enl. med- 

 delande af T. Thott). I Norge häckar hon blott i 

 landets sydliga delar och visar sig endast tillfälligtvis 

 så nordligt som vid Trondhjem. På vestlandet skall 

 hon vara sällsynt (Collett). Hon är allmän i syd- 

 vestra Finland (Åbo, Nysta/1, Björneborg), sällsyn- 

 tare i södra Finland och ej med visshet känd från 

 landets sydöstra delar. Ett bo är äfven funnet i 

 Sääksmäki i södra Tavastland. Hon är funnen vid 

 Kuopio ( 2 7 4 1826, 2 7 t , 1830), Maaninga och Iden- 

 salmi (Mela). I Danmark är hon mindre vanlig än 

 ringdufvan och på vissa lokaler, såsom vid Odense 

 och på Bornholm, sälls3'nt (Collin). 



Skogsdufvan ankommer till Skåne de första 

 dagarna i mars (Sundström), ungefär samtidigt med 

 ringdufvan. Till Vestergötland och Uppland an- 

 kommer hon först i slutet af mars eller början af 

 april, vanligen något före ringdufvan. Vi hafva en- 

 dast en gäng funnit henne vintertiden i Sverige: 

 vid Falköping ("/„ 1863), då fyra stycken anträf- 

 fades. I Skåne öfvervintra sannolikt endast sjuk- 

 liga individer, och de duka troligen i regel alla under 

 (T. Thott i bref). Vid den blida norska kusten 

 åter kvarstannar hon oftare (Collett). 



I motsats till ringdufvan bebor skogsdufvan mest 

 löfskogen, och hon saknas i barrskogen, om den ej 

 innehåller ihåliga löfträd. Bäst trifves hon i af 

 slätter och åkerfält omgifna ek- och aspdungar. 



Skogsdufvans kutter höres ej så långt som ring- 

 dufvans ocli är helt olika. Det kan återges med 

 upprepade, mot slutet tätare och svagare, »hu-u 

 hu-u hu-u». När hanen kuttrar, går han högrest 

 fram och åter längs en gren, eller sitter han vid 

 honans sida och kråmar sig, blåsande upp halsen, 

 så att han får ett eget utseende, nästan påminnande 

 om en brushanes. 



Sitt enkla, af några lina kvistar bestående, 

 bo bygger hon i ett ihåligt träd, i någon bergs- 

 skrefva eller i hål i murar och dylikt. De två hvita. 

 äggen äro 33 — 36,5 mm. långa och 27 — 28 mm. 

 tjocka. De läggas i slutet af april eller början af 

 maj samt den andra kullen i juni. 



Makarna rufva växelvis, och andra kullen lägges 

 vanligen, innan första kullens ungar äro flygfärdiga. 



Klippdufvan, Columba livia, B 



(Tafla 33, fig. 2). 



Namn: Tamdufva, Jlemdufva; KörJcedufva, 

 Torndufva (Vestergötl.), Norska: Klippeduc. Dan- 

 ska: KUppedue, Fjcldduc; Iiusdae. FaTöarna: 



