156 



Blåadigva, Bhuluggm, Bura. VilMuva. Finska: 

 Kesyhyyhkynen. 



Blågrå; huiVud, hals, bröst och framrygg mör- 

 kare,' i synnerhet på bröst och rygg med skiftande 

 metallglans. Bakryggen hvit. Vingarna med två 

 svartaktiga tvärband, bildade af fläckar på de stora 

 täckfjädrarna och armpennorna. Stjärten grå med 

 s vartaktig spets; Könen nästan lika. Iris gul, näbb 

 mörkt rödaktigt med hvit bas. Fötter ljusröda. 

 Längd 346—371 mm. Vingen 230—245 mm. 



Klippdufvan förekommer i vestra delarna af 

 det palaearktiska området samt vissa delar af In- 

 dien och ersattes i länderna mellan Persien och 

 Japan af en mycket närstående art samt i norra 

 Afrika af ett par andra. Pä Ficröarna är hon 

 mycket allmän, liksom äfven på Orkney- och Shet- 

 landsöarna samt i norra Skottland. I Sverige finnes 

 hon ej vild. * Däremot funnos på öarna i Stavanger- 

 fjorden i Norge i början af århundradet flera ko- 

 lonier; den på Rennesö, som var den största, bibe- 

 höll sig längst. Det sista, i Norge tillvaratagna, 

 exemplaret blef skjutet i närheten af Stavanger i 

 slutet af år 1873; dock är det sannolikt, att arten 

 först på 1880-talet utdött (Collett 1894). Numera 

 tillhör klippdufvan som vild således ej Skandinavien. 



I motsats till Europas andra divfvor är klipp- 

 dufvan stationär. Hon trifves endast vid hafvet 

 och häckar ofta i omedelbar närhet af dess brän- 

 ningar. På FaTöarna, där den ene af oss varit i 

 tillfälle iakttaga denna dufva, var hon i små kolonier 

 bosatt i de af hafvet i de branta bergväggarna ur- 

 holkade, ofta mörka grottorna, som voro så belägna, 

 att hvarje våg, Atlanten kastade emot klippan, helt 

 och hållet tilltäppte deras öppning. För att komma 

 ut och in måste dufvorna passa på, när vågorna 

 sjönko undan, så att grottornas mynningar öpp- 

 nades. När vi vid Thurso i Skottland lyckades tränga 

 oss in i en sådan grotta, hörde vi dufvornas kutter 

 från afsatserna i grottan blanda sig med bränningens 

 rytande utanför. För att söka föda och vatten göra 

 dufvorna långa utfärder inåt land. De besöka då 

 i flockar sädesfälten och gräsvallarna för att plocka 

 frön, deras vanliga föda. 



Sitt enkla bo, som består af några strån eller 

 små kvistar, lägger klippdufvan på en afsats i 

 berget. De tvämie, hvita äggen äro fullkomligt lika 

 tamdufvans. Längd 38—39 mm., tjocklek 29—30 

 mm. Klippdufvan lägger minst två kullar om året, 

 i sydliga länder möjligen flera. 



Det är från klippdufvan som alla dessa öfver 



* Ekström skull enligt Nilsson ha sett ett exemplar på 

 Tjörn. Huruvida detta verkligen var en vild klippdufva, är 

 mycket tvifvelaktigt. 



100 raser af tama dufvor med ofta ytterst egen- 

 domligt yttre stamma. 



Turturduf 'släktet, Turtur, Selby. 



Fjäderdräkten oftast till stor del med röd an- 

 strykning. På halsens sidor ett svart eller ett svart 

 och hvitt eller svart och grått band. Släktet till- 

 hör gamla världen och räknar ej mindre än 28 arter. 



Oi versikt af arterna. 



I. Fjädrarna på halsens sidor med hvita spet- 

 sar. Undre stjärttäckare hvita T. turtur. 



II. Fjädrarna på halsens sidor med grå spetsar. 



Undre stjärttäckare grå T. orimtalis. 



Turturdufvan, Turtur turtur, (L.) (Tafla 33, fig. 5). 



Syn. Columba turtur, Peristera turtur, Turtur 

 vulgaris, Eyt., T. auritus, G. R, Gr., T. linnéi, 



Malm. 



Namn: Norska och danska: Turteldue. FaT- 

 öarna : Turtuldigva. Finska : Turtur ikyyhlcy nen. 



Ryggen brunaktig, öfvergumpen mörkgrå med 

 bruna fjäder kanter. Skuldrorna och större delen af 

 vingtäckfjädrarna gråsvarta med breda rostbruna 

 fjäderkanter. De främre vingtäckarna (längs ving- 

 kanten) grå. Handpennorna svartaktiga, armpen- 

 norna grå eller svartbruna. Stjärten mörkt gråblå, 

 yttersta pennan med hvitt utfan, de mellersta en- 

 färgade, alla de öfriga med hvita spetsar. Hufvud, 

 hals, bröst och sidor gråaktiga, hals och bröst med 

 röd anstrykning. På hvar sida af halsen en svart 

 fläck med hvita fjäderkanter. Buken hvitaktig, un- 

 dergumpens och stjärtens undre täckfjädrar hvita. 

 Iris rödgul. Näbb svartaktigt. Fötter röda. Könen 

 likna hvarandra. Längd 272—302 mm. Vingen 

 160—170 mm. 



Ungen har mera orena färger och saknar den 

 svarta och hvita fläcken på halsen. 



Turturdufvan finnes i hela Europa söder om 

 Östersjön. Österut bebor hon vestra Asien till Jar 

 kand. Om vintern besöker hon norra Afrika. Ehuru 

 mycket sällsynt i Sverige, är hon dock funnen i 

 enstaka exemplar öfver nästan hela landet, såsom 

 vid Alnarp, Rydsgård ('%„ 1847) och Trolle Ljungby 

 (7 1S48) samt ett par (sommaren 1849) nära 

 Sölvesborg (Nilsson), i Småland nära Jönköping (nov. 

 1887) (Carlson), i Östergötland ( 20 / 10 1883) (Sund- 

 ström), i Södermanland vid Väderbrunn ( 2 / 10 1887) 



