157 



i Vestmanland ( 12 / u 1838), i Nerike (uept. 1857) 

 (Sundevall), vid Hjulsta i Uppland ( 5 / n 1880 enl. 

 meddel. af J. A. Kantzow), vid Ockelbo i Gestrik- 

 land (*»/ 10 ) (Jägarförb. tidskr. 1894), vid Bollnäs i Hel- 

 singland ('7 10 1892) (Kolthoff), vid Hudiksvall (aug. 

 1840), vid Qvickjock (hösten 1841)* och i Kare- 

 suando (= Enontekis) (1857) (Sundevall). Som af 

 ofvanstående framgår, äro de allra flesta exemplaren 

 erhållna höstetid. De utgöras sannolikt af vilse- 

 komna ungfåglar. Undantag bilda endast ett par 

 af de skånska fynden. Dock torde det vara mycket 

 osäkert, om turturdufvan häckat hos oss. I Norge 

 är hon anträffad ojämförligt mycket oftare samt i 

 alla delar af landet ända upp till Ostfinnmarken. 

 Mest är det ungfåglar, som funnits höstetid, men 

 äfven gamla ha anträffats om våren i landets syd- 

 vestra delar. Midt på sommaren är ännu intet 

 fynd gjordt, ej heller föreligga några iakttagelser 

 om, att arten häckat (Collett). Dock är detta ej 

 osannolikt. I Finland har hon häckat vid Kyrk- 

 slätt i Nyland (1868), där hon äfven skjutits samma 

 år (Mela). I Danmark är turturdufvan rätt sällsynt, 

 men anträffad på en mängd platser öfver större 

 delen af landet, ej blott vår och höst, utan äfven 

 midt på sommaren (Collin). Hon är visserligen ej 

 funnen häckande, men ofvan antydda fynd midt på 

 sommaren tyda på att hon bygt i landet. 



Turturdufvan är den minsta af Europas dufvor. 

 Hennes milda, kuttrande läte, behagfulla rörelser 

 och den ömhet, hanen visar sin hona, har gjort 

 henne vida känd och omtyckt. Till lefnadssättet 

 lär hon mest likna ringdufvan. Sitt enkla bo lägger 

 hon på grenarna i ett träd. De två hvita äggen 

 äro 28 — 30,5 mm. långa och 20 — 21,5 mm. tjocka. 



* Pastor Björkman uppger (enligt Löwenhjelm 1843 och 

 1845), att turturdufvoflockar livar höst visa sig vid Qvick- 

 jock. Denna uppgift håller åtminstone ej numera streck. 



Större Turturdufvan, Turtur orientalis, (Lath.) 

 (Tafla 33, fig. 4). 



Syn. Golvmba orientalis, C. gelastes, Temm., 

 Peristera rupicola, (Pall.), Turtur rupicolu. 



Namn: Kutterdufoa, F. A. Smitt. Norska och 

 danska: Stor Turteläue. 



Panna och hjässa blågrå. Ofvan brunaktig, 

 på bakryggen med blågrå anstrykning. Vingpen- 

 norna mörkt gråbruna, täckfjädrarna svartaktiga med 

 breda, rödbruna kanter. Handtäckarna blågråaktiga. 

 Stjärten svart,' vid roten med grå anstrykning, spetsen 

 gråblå. På halssidan en svart, med breda gråblå 

 fjäderkanter försedd fläck. Framhals brungrå, bröst 

 ljust grårödt, sidor och undre vingtäckare gråblå, 

 undergump och undre stjärttäckare grå. Iris röd- 

 brun, näbb brunt. Fötter och en bar ring kring 

 ögat röda. Längd c:a 330 mm. Vingen c:a 190 mm. 



Denna turturdufva tillhör Asiens mellersta och 

 östra delar, där hon på sätt och vis ersätter den 

 vanliga turturdufvan. Hon går österut till Japan. 

 I Europa är hon mycket sällsynt och förekommer 

 endast tillfälligtvis. Här i Sverige ha tre exemplar 

 blifvit funna: ett i Härjedalen (dec. 1842), ett nära 

 Piteå* (okt. 1850) och ett tredje i Tåssjö socken 

 i nordvestra Ångermanland (juli 1889) (Carlson). 

 I Norge är hon ej med säkerhet funnen. ** I Fin- 

 land är hon ej iakttagen. I Danmark är hon fun- 

 nen en gång vid Skaffö gård i Jylland (*/,, 1863) 

 (Collin). 



Så väl till utseende som till läte och lefnads- 

 sätt liknar den större turturdufvan mycket vår 

 europeiska art. 



* Det har mycket tvistats om huruvida detta exemplai 

 kan ha förvillat sig hit och ej möjligen hitkommit med nå 

 gon långväga sjöfarare. (Jämf. Holmgren). 



'* Möjligen ha två individer af denna art blifvit funna 

 i Ostfinnmarken. Det är dock numera omöjligt att åtgöra 

 om denna uppgift är riktig (Collett 1869). 



II. Springfåglar, Cursores. 



Denna underklass, som omfattar tvänne ordningar (jämf. öfversikten sid. 1), utmärkes af att bak- 

 tåns fäste i regel är högre än de främre tårnas medan samtidigt öfvcrdelen af underbenet är fri och ej 

 indragen inom kroppshuden. Liksom man beträffande sittfåglarna i stort sedt kan säga, att deras fötter 

 äro tillpassade för att brukas vid rörelse på trädens grenar, sä kan man om det alldeles öfvervägande 

 flertalet springfåglar säga, att deras fötter äro lämpade för att snabbt och uthålligt bära sina egare pä 

 marken. Att hägrarnas fötter närma sig sittfåglarnas är redan påpekadt (sid. 1). Framdeles skola, vi i sim- 

 snäppor och sothöns lära känna springfåglar, som till lefnadssätt liksom i någon mån beträffande fötter- 

 nas beskaffenhet närma sig simfåglarna. Dr hafvn dock hela underbenet fritt. 



