6:te Ordningen, Hönsfåglar, Gallinae. 



Om än mänga af hönsfåglarna äfven hålla till i träden, tillbringa dock alla den största delen af 

 sitt lif pä marken. Också äro deras ben och fötter anpassade till ett sådant lefnadssätt. De äro kraftiga, 

 i regel med upplyftad, vanligtvis rätt liten baktå, som sällan (hos stepphönsen) saknas. Ingen hönsfågel 

 håller till på öfvervägande sumpiga ställen. Också är hela underbenet, stimdom äfven tarsen och ta nia 

 fjädertäckta. Klorna äro trubbiga. Hönsfåglarna äro i regel ej flyttfåglar samt företaga ej heller några 

 längre flygturer, om än flertalet bland dem flyga rätt snabbt. Deras vingar äro vanligen korta, rundade 

 och starkt kupiga. Härifrån göra likväl stepphönsen (se nedan) ett anmärknings värdt undantag. 



Många hönsfåglar äro visserligen egentligen allätare, men hufvudsakligen nära de sig dock af 

 växtämnen. 



Deras näbb är jämförelsevis svagt och kort, öfvernäbbet starkt hvälfdt med rätt trubbig spets. 

 Handpennornas antal är 10, stjärten består af 12 — 20 pennor. På hufvud och hals finnas ofta 

 nakna fläckar, vanligen försedda med vårtor eller rätt stora utväxter samt nästan alltid bjärt färgade; de 

 äro i regel störst hos hanen. Ruggningen sker om hösten ; om våren bytas småfjädrama (se riporna). 



Hos flertalet hönsfåglar äro könen olika, och kanske hos ingen fågelord- 

 ning utmärkes hanen af så afvikande och i ögonen fallande dräkt som ofta 

 hos dem. Stundom äro stjärtens eller ock öfvergumpens eller någon gång ■ 

 armens fjädrar särskildt utbildade till prydnader. Många bland hönsfåglarna 

 och särskildt sådana, hvilkas hanar ha mycket afvikande dräkt, lefva i 

 månggifte. 



Flertalet hönsfäglar häcka på marken. De flesta nordiska hönsfåglar 

 bruka 'vid annalkande fara vanligen »trycka sig» tätt till marken och 

 undgå ofta dymedelst uppmärksamheten. De bada, mylla sig, endast i sand, 

 ej i vatten. Deras bo är alltid mycket enkelt. Äggen äro i regel talrika. Ungarna födas seende och 

 rikt dunklädda samt lämna efter några timmar boet och kunna under moderns ledning själfva söka sin 



föda. Härvid krafsar hon ofta med fötterna ur jorden fram 

 mask eller annan föda åt ungarna. Honan döljer dem vid fara 

 vanligen under sina vingar och bistår dem på allt sätt. Hanen 

 deltager däremot i regel ej i ungarnas uppfödande. 



Man känner omkring 370 arter, fördelade på 91 släkten 

 och 5 familjer samt beboende såväl den högsta nordens snöiga 

 fjällöknar som tropikernas brännande sandslätter och väldiga 

 skogar. 



Jlufvud af orrlupp ~' ri . 



Höger fot af stepphöna. 



Höger lut af fasantupp '/*• 



Höger fot af orre 2 /s 



Tarser helt eller till större delen nakna samt ofta sporrbärande 



Öfversikt af familjerna. 



1. Vingat' långa, spetsiga, lista eller 2:dra handpennan längst Ptcrorlidae. 

 11. Vingar korta, trubbiga, lista och 2:dra handpennorna 

 vanligen kortare än den 3:dje. 



A. Näsborrar dolda af fjädrar. 

 Tarser helt eller till hälften 

 fjäderklädda. Tärna nakna 

 med utskott längs sidorna 

 eller ock helt fjäderklädda ... Tttraonidae. 



B. Näsborrarna ej dolda af fjädrar. 

 Tårna nakna och utan sidotänder Phasianidae- 



i Fam. Stepphöns, Pteroclidae. 



numera ofta sammanföras, när de ej anses 

 bilda en egen ordning. Huxley kallar dem 

 Genom sina långa, spetsiga vingar, tre- ock betecknande nog » Pigeon-Grouse » (»duf- 

 nom en hel del inre karaktärer liksom äfven , ripor»). Deras näbb och näringsorgan samt 

 genom sina få (2 — 3) ägg påminna stepp- j deras som nykläckta försigkomna och tätt 

 hönsen mycket om dufvorna, med hvilka de dunklädda ungar likna hönsfåglarnas. 



