162 



Dalripan är utbredd öfver såväl gamla som 

 nya värklens nordligaste delar. I Sverige finnes 

 hon från landets nordligaste delar ned till norra 

 Helsingland (Sundström), Dalarna norr om Siljan 

 och norra Värmland (Sundevall) samt skall äfven 

 finnas i Eds socken på Dal (Carlson). Någon 

 enda gång förirrar hon sig till sydligare trakter. 

 Sålunda hafva vi sett exemplar från Gefle, likaså 

 är hon funnen i Södermanland. Dalripan är spar- 

 samt spridd i de stora skogarna ända ned till Botten- 

 hafvets kust, men tyckes hafva sitt egentliga hem 

 i fjälltrakterna, där hon är talrikast i björkens och 

 videts områden. I Norge finnes hon allmänt ofvanom 

 barrskogsgränsen, från de sydliga fjälltrakterna upp 

 till Nordkap och ryska gränsen, samt går längs kusten 

 från Trondhjemsfjorden norrut ända ned till hafvet. 

 Hon häckar äfven i ringa antal i det subalpina om- 

 rådet nära Kristiania. I de trakter, där hon ej 

 häckar - - kusten upp till Stavanger, området kring 

 Trondhjems- och Kristiania-fjordarna — , erhålles hon 

 emellertid i spridda exemplar (Collett). I Finland 

 finnes hon öfver hela landet, men saknas på Åland. 

 I de södra ocli vestra kusttrakterna åtminstone upp 

 till Björneborg samt i landets sydligare inre delar 

 häckar hon mycket sparsamt (Palmen). På Östersjö- 

 provinsernas stora mossar är hon däremot mycket 

 allmän. I Danmark är hon lika litet funnen som 

 på Fteröarna och Island. 



Dalripan är, i stort sedt, en stationär fågel. 

 Om sommaren och hösten träffas hon på fjällen. Är 

 vädret varmt och soligt, drager hon längre upp åt 

 fjällen, i motsatt fall finner man henne på sluttnin- 

 garna. Men om vintern slår hon sig tillsammans 

 i stora flockar, drager ned från fjällen och uppe- 

 håller sig mest i björkskogen. 



Om våren under parningstiden låter hanen sär- 

 skildt morgnar och aftnar höra ett eget läte, som 

 ljuder vidt omkring. Det kan ungefärligen återges 

 med »kopack kopack». När han stötes upp, skriker 

 han högt »garrr». Det är detta ljud, som skogs- 

 bon liknat vid ett hånskratt, och som skall ha 

 skrämt så mången. Sin vrede ger han luft med 

 ett skrik, som liknar »tabacko tabacko gäck gäck 

 taiiacko». Honans vanliga läte är ett »gäck gäck». 



Någon gång söker hanen med största djärfhet 

 försvara de små ungarna mot hotande fara. Vi 

 hafva sett honom högrest med uppspärradt gap och 

 högt skrikande gå mot oss på några alnars afstånd, 

 medan honan och ungarna fingo tid att rädda sig. 



Dalripan lefver om sommaren af frön och växter, 

 späda knoppar och blad. Särskildt ungarna förtära 

 äfven gärna insekter. Om vintern är hennes för- 

 nämsta föda björkknopp. Sina ägg, vanligen 10 — 



12 — dock hafva vi en gång erhållit till och med 

 15 — , lägger ripan i en med torra grässtrån eller 

 löf bäddad fördjupning på marken, oftast dold 

 bland ljung och andra växter. Äggen äro ljust 

 rostgula med stora, brunsvarta fläckar. Längd 41 

 — 47,5 mm., tjocklek 29,5 — 31,5 mm. 



Moripan, Lagopus scoticus, Lath. (Tafla 35, fig. 8, ef). 



Namn: Gronse. Danska: Skotsk Bype. 



Fint vattrad af svart och brunt, ofvan öfver- 

 vägande svart. Strupen enfårgadt rostbrun. Hand- 

 och armpennor gråbruna, de förra med ljusare ut- 

 fan, en del af de undre vingtäckarna hvita. Buken 

 brunsvart med glesa hvita fläckar. Stjärten svart- 

 brun. Fjädrarna på tarser och tår gråaktiga. 



Honan ofvan med glesa ljusgula fjäderspetsar 

 samt med buken vattrad i likhet med de öfriga undre 

 kroppsdelarna. Längd c:a 380 mm. Vinge 195 — 

 210 mm. 



Moripan bär endast två dräkter. Hanen ruggar 

 på hösten och ånyo på vintern, hvarpå »vinter- 

 dräkten» bibehålles till följande höst. Honan ruggar 

 om våren och om hösten. Höst- och vinterdräkterna 

 .afvika rätt litet från de andra; de motsvara vår dal- 

 ripas höstdräkt. 



Moripan finnes endast på de brittiska öarna, 

 Hebriderna och Orkneyöarna. Upprepade försök 

 att inplantera henne på de därtill skenbart lämpliga 

 ljungmarkerna vid Jonsered i Vestergötland ha ty- 

 värr misslyckats, och torde hennes korta saga 

 i Sverige nu vara lyktad. (Jämför moriporren 

 sid. 167.) Äfven ha försök att införa henne i Jyl- 

 land gjorts (Winge i bref). 



Lagopus a/bus, (Gmel.) X L. mutus, (Montin). 

 Ehuru man har skäl att antaga, att hybrider 

 mellan dal- och fjällripor äro långt ifrån sällsynta, 

 har dock oss veterligen endast en sådan iaktta- 

 gits. Collett (1886) beskrifver en hane i höst- 

 dräkt, d. v. s. just i den dräkt, där skillnaden emel- 

 lan dessa arter är mest i ögonen fallande och hy- 

 briden således lättast bemärkes. Ofvan skall fjäder- 

 beklädnaden, som till utseendet står tämligen midt 

 emellan de båda arternas, mest likna fjällripans, 

 medan undersidan mer påminner om dalripans. 



Från Skottland är en förmodad hybrid mellan 

 fjällripa och moripa beskrifven.* 



Orrsläktet, Tetrao, L. 



De till detta släkte hörande fåglarna utmärka 

 sig genom ett kort, tjockt och starkt kullrigt näbb. 



* Proc. Zool. Soc. 1S78, p. 793- 



