163 



Öfver ögat hafva de en naken, röd, vårtbärande fläck, 

 som hos hanarna under fortplantningstiden sväller 

 till ett slags kam. Tarserna äro befjädrade till eller 

 något öfver tårnas rot. Tårna på sidorna försedda 

 med hornlameller, som vanligen äro större hos tyngre 

 fåglar (se fig. sid. 158). De gifva bättre fäste, 

 när fågeln sitter på trädens grenar. Könen äro 

 mycket olika. Ungfåglarnas första dräkt liknar mest 

 honans. Stjärtpennorna 18. 



Orrfåglarna lefva mest af växtämnen, men isyn- 

 nerhet ungarna förtära äfven mycket insekter. Ehuru 

 de stundom vintertid företaga vandringar, äro de 

 dock på det hela taget stationära. De vistas i sko- 

 gen. Om sommaren hålla de mest till på marken, 

 där de löpa snabbt, men om vintern sitta de gärna 

 i trädtopparna för att äta knoppar och fina skott. 

 Nätterna tillbringa de i träden. De lefva i mång- 

 gifte och samlas om våren till vissa lekplatser, där 

 hanarna spela och tappert kämpa om honorna. De 

 lägga ett tämligen stort antal hvitgula, jämnt brun- 

 fläckiga ägg. 



Släktet omfattar 5 arter, som bebo Europa och 

 norra Asien. 



Öfversikt af arterna. 



I. Stjärten klufVen T. tetrix. 



II. Stjärten rundad T. urogallus. 



Orren, Tetrao tetrix, L. (Tafla 36, fig. 5, rf, 

 fig. 6, 9, fig. 7, steril 9). 



Namn: Orrhöns, Orhöns, Urhöns ; Vårr (Da- 

 larna); Orrtupp och Orhane <f, Orrhöna och Or- 

 höna 9; Orra 9 (Nörrb.); Vårrhöna och Vårr a 9 

 (Dalarna). Norska: Aarfngl, Orre, Orfugl, Orhöns, 

 Urhöns; Orhane rf, Orhöne Q. Danska: Urfitgl, 

 Aarfugl, Urhöns, Skovhöns; Urhane och Aarhane 

 rf, Urhöne och Aarhöne 9- Finska: Teiri, Teer i, 

 Töijri, Tetri; UkJco rf, Akka 9 (Savolaks). 



Hane: svart med stark, blå glans på hals, 

 bröst och bakrygg, hufvudet med svagare glans, 

 öfver ögonen röda, vårtbärande valkar, som under fort- 

 plantningstiden äro mycket ansvällda. Handpen- 

 norna brunaktiga. Armpennornas rothiilft hvit, bil- 

 dande en fläck på vingen, spetsen svartaktig med 

 smal, hvit spetskant. Undre vingtäckarna samt en 

 fläpk vid vingvecket hvita. Stjärten svart, starkt 

 klufven, dess sidopennor utätböjda. Undre stjärt- 

 täckarna hvita, räcka utanför de mellersta stjärt- 

 pennorna. Tarserna gra- och svartvattrade. I som- 

 mardräkten gråhvit inblandning på strupen, röd- 

 brun pä halsen och hufvudet. Längd 480 — 596 

 mm. Vinge 250 — 257 mm. 



Hona: ofvan samt på hufvud och hals rost- 

 brun med svart vattring och svarta tvärfläckar, som 

 på bakryggen ha stark, blå glans. Vingtäckarna 

 ofta med hvita spetsar. Vingpennorna bruna, vatt- 

 rade med rostgult i utfanet. Armpennorna hvita 

 vid roten och med smala, hvita spetsbräm. Stjär- 

 ten svagt klufven, af ryggens färg, liksom de öfre 

 stjärttäckarna med smala, hvita spetskanter. Undre 

 stjärttäckare lika med eller längre än de mellersta 

 stjärtpennorna (se fig. s. 166), hvita med svarta 

 .tvärband. Strupen gråhvit med glesare fläckar. 

 Bröst och mage vattrade af svart och gråhvitt. Tar- 

 serna gråhvita. Om vintern är dräkten yfvigare 

 och ljusare, de hvita brämen på mage och ving- 

 täckare äro större. Längd 410 — 486, vinge 225 — 

 236 mm. 



Den sterila honan liknar rätt mycket unghanen, 

 men har vanligtvis en stor, hvit fläck på strupen 

 och mer rostbrun vattring ofvan samt hvita spol- 

 streek eller stundom tvärlinier på bröstet. Det af- 

 bildade exemplaret torde vara sällsynt väl utbildadt. 



Unghanen har första vintern hufvudet ofvan, 

 vingtäckarna, den synliga delen af armpennorna 

 samt öfvergumpen fint vattrade med brunt. 



Dunungen är ofvan gulgrå med något svart och 

 brun inblandning. Hjässan rödbrun. I pannan, 

 kring hjässan, i nacken samt på hufvudets sidor 

 gå svarta längsstreck. Under ljust gulgrå. Senare 

 blir ungen ofvan samt på bröstet tvärstrimmig af 

 brunsvart och rostgult, bröst och skuldror med gul- 

 aktiga spolstreck. Under gråaktig med svartbruna 

 tvärstreck. I augusti blir ungtuppen svartfläckig. 



Orren finnes utbredd öfver större delen af Eu- 

 ropa: mot vester i England, mot söder i nordliga 

 Spanien och Italien. I öster går han till floden 

 Kolima i nordöstra Sibirien och till Peking. I Sve- 

 rige finnes orren mer eller mindre allmänt öfver 

 hela landet så långt mot norden som barrskog växer, 

 t. ex. ännu vid Muonioniska. Han finnes äfven på 

 öarna, t. o. m. på de flesta små holmar i skärgår- 

 darna, särskildt vid östra kusten. I Norge går han 

 upp till trakterna vid Altenfjord (70° N. Br., Collett). 

 På fjällens sidor träffas han ofta i björkbältet. I 

 Finland är han allmän upp till lappmarkernas syd- 

 gräns, men finnes äfven inom dessa, såsom vid Kit- 

 tilä och Kandalax, ja t. o. m. i Enare (Mela). I 

 Danmark var han förr mycket talrik på Jylland, 

 men har blifvit nära utrotad af kulturen, hedebrän- 

 ning och oförståndigt jagande. På sista tiden ha 

 försök att åter inplantera orren flerestädes företagits 

 med, som det synes, god framgång (Collin). 



Orren uppehåller sig helst i skogar, som gränsa 

 till odlingar, eller i kanten af kärr och myrar, och 



