164 



trifves äfven särdeles väl i öppet liggande, med en- 

 buskar och ungbjörk be växta småbackar. 



Om våren samla sig tupparna till lek på be- 

 stämda, öppna platser, vanligen någon mosse, odling 

 eller dylikt i skogen. Här infinna de sig om mor- 

 gonen för att spela och kämpa med hvarandra, under 

 det hönorna smyga omkring på vederbörligt afstånd, 

 emellanåt förlänande någon af kämparna ett kär- 

 leksmöte i skymundan. Orrens spel består af ett 

 ihållande kuttrande, som då och då afbrytes af en 

 blåsning. Härvid går han sakta och lågbent, nä- 

 stan släpande framåt med sträckt hals, hängande 

 vingar, utbredd stjärt och bakryggens fjädrar upp- 

 resta. För hvar blåsning hoppar han till. När 

 .tupparna kämpa, slutas det vanligen med, att den 

 'starkare leder omkring den besegrade, hållande ho- 

 nom vid hufvudet. En stund efter soluppgången 

 upphör spelet, och tupparna skiljas åt för att längre 

 fram på morgonen hvar för sig spela i någon träd- 

 topp. Så stora orrlekar med ända till hundratal 

 tuppar, som omtalas från forna tider, finner man 

 knappast numera. Ofta hör man endast enstaka 

 orrar spela (»skvaltorrar»). 



Orrtuppen har äfven andra läten än dem, man 

 under spelet får höra. Sin vrede uttrycker han med 

 »kokokorrro» eller »kokokaru», och det är detta 

 läte, som fordom krypskytten uttydde som »krokete 

 karn» och ansåg riktadt till sig själf, där han mor- 

 disk smög bland buskarna. När orrtuppen flyger 

 upp, säger han »kock kock». Hönan åter har ett 

 kacklande läte. Ungfåglarna ega ett hvisslande ljud, 

 men äro vanligen tysta, utom när de och modern 

 locka hvarandra. 



Orrarna nära sig om sommaren af frön, bär, blad 

 och späda skott samt insekter men om vintern före- 

 trädesvis af björkknopp och enbär. Om sommaren 

 lefva de spridda och vistas då gärna på sänka marker 

 eller i täta snår och sädesfält. Under vintern hålla 

 tupparna mest till för sig och samlas gärna flock- 

 vis i någon omtyckt, högväxt björkdunge. 



Sitt bo lägger orrhönan i en fördjupning på 

 marken, vanligen dold bland ljung eller under en 

 buske. På några torra grässtrån, hvarmed gropen 

 bekläcles, läggas 8 — 9 ägg. De äro blekgula med 

 ljusare och mörkare bruna punkter och fläckar, van- 

 ligen spridda öfver hela ägget. Längd 48 — 52 mm., 

 tjocklek 33- — -36,5 mm. 



Tjädern, Tetrao urogallus, L. (Tafla 37, lig. 1, ef, 

 fig. 2, 9, lig. 3, steril 9). 



Namn: Tjäder ef, Bödja 9 (Helsingl); Tjär <f, 



By och Bä 9 (Dalarna); Fjärhane och Skogstupp 

 ef, By och Byhöna Q (Nerke, Värml.); Fjärhan 

 och Fjärlupp ef, Fjärhöna 9 (Vestérgötl., Smal.); 

 Böijo (Österbotten). Norska : Tiur, Tir, Tere och 

 Tödder ef, Böj Q; Terfugl. Danska: Tjur. Fin- 

 ska: Metso ef > Koppel o 9; Ukko mehto ef, Alcka 

 melito 9 (Savolaks). Lapska: Cukca ef, Koappil Q. 



Hane: hufvud, hals och framrygg fint vatt- 

 radc af svart och ljusgrått. Skuldror, vingtäckare 

 och armpennor bruna med fin svart och något hvit- 

 grå vattring. Handpennor gråbruna, särskildt de 

 mellersta midt på i utfanet kantade med hvitt. En 

 del af de undre vingtäckarna samt en fläck vid 

 vingvecket hvita. Bakrygg, öfvergump och stjärt- 

 täckare svarta med fin gråhvit vattring. - Stjärt - 

 täckare med hvita spetsar. Stjärten svart, oftast 

 med några hvita fläckar midt på flertalet pennor. 

 Strupens förlängda fjädrar svarta med metallglans, 

 bröstet grönaktigt med stark metallglans. Buken, 

 undergumpen och undre stjärttäckfjädrarna svart- 

 aktiga, på sidorna med hvit vattring, här och hvar 

 med hvita fläckar. Näbbet gulaktigt, öfver ögat en 

 naken, röd fläck, iris mörkbrun. Tarsernas fjädrar 

 brungrå, tår hornfärgade, klor svartaktiga. Den 

 yngre hanen är ofvan ljusare brun och har mör- 

 kare näbb. Längd 850—979, vinge 380 — 410 mm. 



Hona: ofvan brunsvart, groft men tätt tvär- 

 vattrad med rostgult, hufvud och hals dessutom 

 med ljusgrå fjäderspetsar, skuldrorna vanligen med 

 några hvita fläckar. Vingpennorna gråbruna, i ut- 

 fanet rostfärgadt vattrade. Armpennorna i spetsen 

 smalt hvitkantade. Strupen, halsen framtill och 

 bröstet klart gulbruna, halsen med några få svarta 

 tvärfläckar. Undre kroppsdelarna tvärfläckiga af 

 hvitt, rostgult och brunsvart. Stjärten svart med 

 rostbruna tvärband och en smal, hvitaktig kant i 

 spetsen. Stjärttäckarna med hvita spetsar. Tarsens 

 fjädrar gulgrå, fint svartvattrade. Iris brun. Längd 

 600—658, vinge 290-315 mm. 



Den sterila tjäderhönan har ofta hufvud och 

 hals, rygg och öfvergump vattrade af grått, svart 

 och rödbrunt. Vingarna mer kastanjebruna, mör- 

 kare. Bröstets rödbruna färg med inblandadt me- 

 tallglänsande grönt. Undersida och stjärt med mer 

 svart. Från denna dräkt och till en, som i det 

 närmaste liknar tuppens, finnas alla öfvergångar. 

 Alltid ha dock undersidans fjädrar, de långa, öfre 

 stjärttäckarna och en del stjärtpennor hvita spetsar. 



Dunungen ofvan grågul med rödbrun inbland- 

 ning samt svarta band och fläckar, som äro tätast 

 på hufvud och vingar. Under enfärgadt grågul. 



Unghönan liknar ungefär den gamla, men har 



