165 



på skuldror och vingtäckare gulaktiga spolstreck. 

 Ungtuppen har hufvud och hals fint vättrade af 

 ljusgrått och svartbrunt, strupen af ljusgrått och 

 brunt, rygg och skuldror af brunt och svart med 

 svarta fläckar och ljusgula spolstreck. På bröst och 

 buk visar sig fläckvis den gamla fågelns dräkt. 



Tjädern förekommer i Europa samt i norra och 

 mellersta Asien, från Skottland i vester till Baikal- 

 sjöu i öster, mot söder i Pyrenéerna, Alperna och 

 Karpatherna samt nordöstra Turkestan och Altai- 

 bergen. I Sverige finnes han i alla större barr- 

 skogar norr om Skåne samt så högt upp mot nor- 

 den som barrskogsbestånden gå. I Norge finnes han 

 upp till trakten af Altenfjord och i Sydvaranger 

 (Collett). På vestlandet är han sparsammare. Nå- 

 gon gång öfverskrider han fjällens barrskogsgräns. 

 I Finland går han upp i Enare samt till Im andras 

 norra ända. På Åland saknas tjädern (Mela). 

 Danmark har han ej bebott i historisk tid, men 

 väl förut. En enstaka tupp iakttogs vid Holte i 

 december 1874 (Collin). 



Tjädern uppehåller sig företrädesvis i större 

 barrskogar och helst sådana, som äro något blan- 

 dade med löfträd och genomskurna af kärr och 

 blöta myrar. 



Om sommaren vistas tjädern mest på mar- 

 ken, men tillbringar nätterna i träden. Om vin- 

 tern slå tupparna sig tillsammans i flockar och hålla 

 då till i trädtopparna, ofta nog på hyggen eller 

 annorstädes, där stora furor stå glest. Han lefver 

 om sommaren af späda skott, frön och bär, ungarna 

 till en början äfven af insekter, och om vintern till 

 större delen af tallbarr. 



Där tjädrarna äro talrika, samlas de vanligen 

 i mars på bestämda platser för att spela. Tup- 

 parna äro då mycket ilskna och strida oupphörligt 

 med hvarandra. Där tjädern är sparsam, spelar 

 hvar tupp för sig. Vanligen sitter tuppen härvid 

 på någon grof, horisontal trädgren. Halsen sträckes 

 fram med näbbet riktadt snedt uppåt, vingarna 

 hänga nedåt, och stjärten slås ut likt en solfjäder. 

 Spelet är mycket lågt och höres ej långt. Det bör- 

 jar med knäppningar, som mycket likna det ljud, 

 som uppkommer, om man helt sakta knackar tvänne 

 träpinnar mot hvarandra. Dessa knäppningar upp- 

 repas hastigare, hvarpå följer den s. k. klunken, 

 ett ljud som man liknat vid det, som uppstår 

 när korken dragés ur en flaska,; slutligen kommer 

 -i-niii'_"ii -. De ögonblick, dä tuppen utbringar sis- 

 ningen, är lian fullkomligt i extas med slutna ögon 

 och utan förmåga att höra. Denna hans döfhet 

 beror möjligen pä, att ett litet pä blodkärl rikt 



veck, som finnes i hörselgången, genom riklig blod- 

 tillförsel sväller upp och täpper till denna.* 



Fordom begagnade man sig häraf för att skjuta 

 tjädertupparna »på spel». Härvid tillgick så, att 

 jägaren, när »klunken slagits», d. v. s. under sis- 

 ningen, tog tre å fyra språng framåt och sedan stod 

 orörlig, tills tuppen slog ett nytt spel; härmed 

 fortsattes, tills jägaren kom inom skotthåll. Om 

 hösten spela enstaka tuppar åter, men andra tider 

 af året låta de endast höra ett skärande läte (skära 

 näbb), som uttrycker vrede. Hönans lockton är ett 

 »käck käck», eller »gäck gäck», och ungarna kalla 

 hvarandra med ett egendomligt h visslande läte. 



På marken i täta skogen lägger hönan sitt bo, 

 som består af några i en fördjupning lagda strån. 

 Äggen äro vanligen 8, mer sällan 9. De äro gul- 

 aktiga med små täta, bruna fläckar. Längd 56,5 

 — 63 mm., tjocklek 39—44 mm. 



Hönan är ömtålig, när hon rufvar, och bör ej 

 skrämmas, enär hon då lätt öfvergifver äggen. De 

 späda ungarna äro i hög grad känsliga för väta och 

 dö vanligen, om regnväder inträffar, medan de äro små. 



Raekelhanen, Tetrao ietrix, L. c? X T. urogallus, 



L. Q (Tafla 37, fig. 4, cT, fig. 5, Q). 



Syn. Tetrao hybridus, L., T. urogdllides, Nilss., 

 T. urogallo-tetricides, Sundev. 



Namn: Båclielhane (Nerke); Eoclcelhane (Sörml.); 

 Bapelhane, Bossiare, Backelfågel. Norska: Balckel- 

 hane, Knivtiur, Halvtiur. Danska: BaJchelhane, 

 Bastard- Aarfugl. Finska : Korpimetso, Teerimetso. 



Hane: på hufvud, hals, rygg och bröst svart- 

 aktig med purpurfärgad metallglans, som är star- 

 kast på bröstet. Vingarna mörkt brunaktiga, skul- 

 derfjädrarna, alla öfre vingtäckare och armpennornas 

 utfan med fin rostbrun vattring. Armpennornas 

 dolda basaklelar, en del af de undre vingtäckarna 

 samt en fläck i vingvecket hvita. Stjärten klufven, 

 svart, dess öfre svarta täckfjädrar i spetsen kantade 

 med hvitt. Buken svart, sidorna fint grå- eller 

 brunpunkteracle samt med några få hvita fläckar. 

 Undre stjärttäckarna svarta med långa hvita spetsar. 

 Tarsernas fjädrar upptill hvitaktiga, nedtill grå. 

 Näbbet svartaktigt, öfver ögat en naken, röd fläck, 

 iris mörkbrun. 



Unghanen har de öfre kroppsdelarna mer bruna. 



Honan liknar mycket orrhönan, men har mer 

 af tjäderhönans rostbruna färg på hals och bröst 



* Intresserade hänvisas till en uppsats af Z. von Graff: 

 Zur Natargeschichte des Auevhalmes (Tetrao urogallus L) i 

 Zeitschrift f. wissenschafUiche Zoologie 41 B., Leipzig 1884. 



