166 



samt hennes tvära stjärt. Lättast igenkäunes hon 

 därpå, att de undre stjärttäckama ej räcka ut till 

 de mellersta stjärtpennornas spetsar, men nå mycket 

 längre än hos tjäderhönan (jämför nedanstående teck- 

 ningar). Längd ef 690—730, 9 504—530 mm. 

 Vingen ef 310—332, Q 250—255. 



Denna hybrid ansågs förr, isynnerhet af ut- 

 ländska fågelkännare, för en själfständig art. Redan 

 Linné kände dock hans rätta ursprung, och slut- 

 ligen lyckades Nilsson fastslå hans verkliga natur, 

 samtidigt uppvisande, att orrtuppen var fader och 

 tjäderhönan moder. Han framhöll, att om det af 

 någon orsak är mycket ondt om tjädertuppar, så 

 infinna sig tjäderhönorna ofta vid orrlekarna och 

 låta sig trampas af orrtuppar. Att tjäderhönan 

 verkligen är moder framgår utom af ofvanstående 

 synnerligen klart bl. a. af ett lyckadt korsnings- 

 försök (Meyer 1887) och af att ur ägg, tagna från 

 en tjäderhöna och utkläckta af tamhöns, skola kom- 

 mit rackelfåglar (Collett 1873), andra liknande be- 

 vis att förtiga. Från mellersta Europa har man 

 (Meyer 1887) såsom rackelhanar beskrifvit en del 

 små och något afvikande tjädertuppar utan att dock 

 kunna lämna fullgiltiga bevis för deras natur af 

 bastarder. En af dem skall likväl ha spelat som 

 en rackelhane. 



Stjärt af A tjiiderhöna, B rackelhöna, C orrliöna, sedd underifrån. 



Klart är, att rackelhanen ej förekommer annat 

 än där både orrar och tjädrar finnas. Han är utom 

 i den skandinaviska norden funnen såväl i Ryss- 

 land som i Central-Europa. 



Rackelhanen besöker såväl tjäderns som orrens 

 lekar och anställer där stor oreda, utan att man 

 någonsin sett honom trampa hönorna. Hans spel 

 återges med ett grymtande eller rosslande: färr färr 

 färr färr färri färr färr färr (Nilsson). Huruvida 

 rackelhönan är fruktsam eller ej torde ännu böra 

 anses som en öppen fråga. 



Riporren, Tetrao tetrix, L. X Lagopus albus, 



(Gmel.) (Tafia 34, fig. 3, ef. %• 2, 9). 

 Syn. Tetrao lagopides, Nilss., T. lagopodi-tetri- 

 ciäcs, Sundev., T. lagopodi-lapponico-teiricides, 

 Sundstr., Lagopus tetrici-alhus , Collett, 



Namn: Dalriporre. Norska: llyporre. Danska: 

 Ilypeurfugl. Finska: Bielclcoteiri. 



Hane: ofvan spräcklig och vattrad af svart och 

 hvitt samt något brunt och grått. Bakrygg svart- 

 och hvit- eller brun- och hvitvattrad. Vingpennorna 

 brunvattrade med hvita kanter. Vingtäckarna grå- 

 vattrade med hvita spetsar. Stjärten starkt klufven, 

 svart med hvita spetsar, som äro tydligast på de 

 mellersta pennorna. Öfre stjärttäckama svarta med 

 hvita spetsar. Ögat omgifvet af hvitt. Strupen och 

 halsens sidor hvita. Bröstet hvitt med stora, svarta 

 fläckar. Mage, sidor och undergump hvita, de förra 

 mer eller mindre tätt svartfläckiga. Undre stjärt- 

 täckama nå ej fullt till stjärtens spets. Honan är 

 mer brunspräcklig med kortare och mindre klufven 

 stjärt. Öfre stj ärttäckfjädrarna spräckliga och kan- 

 tade med brunt, svart och hvitt. Undre kropps- 

 delarna äro än rent hvita, än fläckiga af svart, brunt 

 och hvitt. De fjäderbeklädda tarserna äro hvita, 

 mer eller mindre vattrade med grått. Sommar- 

 dräkten skall likna orrhönans, men med några in- 

 blandade hvita fjädrar på undersidan (Sornmerfelt 

 jun. 1823). Tårna till större delen dunklädda. Iris 

 mörkbrun. Näbb och klor svarta. Längd ef 470 

 —530, 9 423—425 mm. Vingen ef 232—255,' 

 9 c:a 205 mm. Stjärtpennorna liksom hos or- 

 ren 18. 



Ungfågelns dräkt liknar ofvan dalripans: röd- 

 gul med täta smala, svarta tvärband. Vingen svart 

 och hvitaktig. Under liknar han mer orrungen, 

 i det han äfven där är tvärstrimmig af rostgult 

 och svart (Collett 1886). 



Att riporren härstammar från dalripa och orre 

 har ej dragits i tvifvelsmål. Däremot äro åsikterna 

 delade om hvilken af dessa arter fadern tillhör och 

 hvilken modem. Nilsson (1817) antager, att orren 

 skulle vara fader, medan Collett (1872) framlägger 

 en rad sannolikhetsskäl för den motsatta åsikten. 

 Så har man i Norge ofta funnit dalriphanar vid 

 orrlekarna, ett förhållande som sannolikt orsakas af, 

 att hanar hos ripan finnas i öfverskott. Vidare 

 finnes en äldre uppgift om att två riporrar, skjutna 

 nära Hedemora, varit i sällskap med en fågel, som 

 ansågs vara en orrhöna. Den ene af dessa riporrar 

 träade i likhet med orren (Levin 1847). 



Riporren finnes i de trakter af Skandinavien, 

 Finland och norra Ryssland, där såväl orren som 

 dalripan anträffas. Han är öfverallt mycket säll- 

 syntare än rackelfågeln. 



Några fåglar från Nordryssland, med all sanno- 

 likhet ofullständiga albinos af orre, ha beskrifvits 

 såsom riporrar. Man har ansett dem härstamma 

 från ett par, hvari de båda föräldraarterna skulle 



