168 



på grund af de båda fågelarternas lokala utbred- 

 ning med full rätt framhållit, men huruvida dal- 

 ripan varit fader eller moder, torde ännu stå allde- 

 les i vida fältet. Att såsom Grieg af likheten med 

 riporren, hvilkens ursprung vi i detta hänseende ej 

 heller med säkerhet känna, sluta till, att riptuppen 

 är fader, torde väl vara förhastadt. Ej heller torde 

 fågelns betydliga storlek, som samme författare anser 

 oförenlig med en så småväxt moder som riphönan, 

 vara säkert afgörande. Utan att vilja uttala någon 

 bestämd åsikt i frågan, vilja vi dock påpeka, dels att 

 riptjäderns fötter och klor, som på Upsala-exemplaret 

 ej bära spår af att fågeln vistats i träd, mer likna 

 ripans och således möjligen tala för, att han fört 

 hennes lefnadssätt, ett förhållande som i sin ord- 

 ning snarast torde peka på ripan som moder, dels 

 ock att. det, att döma efter erfarenheten från hönse- 

 rier, lär vara lättare för en mycket stor tupp att 

 trampa en liten höna än tvärtom, h vilket äfven 

 snarare visar på tjädern som fader. 



Järpsläktet, Tetrastes, Keys. & Bias. 



Från orrsläktet, som järparna bland nordens 

 fåglar mest likna, afvika de genom sina delvis bara 

 tarser, sin nacktofs, könens jämförelsevis likartade 

 dräkt samt sitt monogama lefnadssätt. Stjärtpennor 16. 



Släktet bebor Europa, norra och mellersta Asien 

 och omfattar 3 arter samt ersattes i Nordamerika af 

 en närstående form. 



Järpen, Tetrastes bonasia, (L.) (Tafla 36, 

 fig. 1, ef, % 2, 9). 



Syn. Tctrao bonasia, Bonasa bonasia, Bonasa 

 betulina, (Scopoli). 



Namn: Norska: Jerpe. Danska: Hjerpe, Has- 

 selhöne. Finska: Pyy, Tavallinen pyy. Lapska: 

 Bakhus (Muon.); Puogga (Enare). 



Ofvan grå, här och där med rödbrun anstryk- 

 ning, främre delen af hufvudet, bakhalsen och ryggen 

 med svartaktiga tvärstreck. Bakiygg och öfvergump 

 med mörkbruna spolfläckar. Vingpennorna mörkt 

 gråbruna. Handpennorna med ljust ytterfan, arm- 

 pennorna med rostgrå vattring. Vingtäckarna spräck- 

 liga af grått och brunt. Stjärten grå med fin brun 

 vattring, alla pennorna utom de två mellersta med 

 ett bredt svart band nära den hvitaktiga spetsen. 

 Strupen svart, omgifven af ett från näbbroten ut- 

 gående hvitt band. Ett mer eller mindre tydligt 

 hvitt band från ögat till nacken. Undre kropps- 

 delarnas fjädrar rödbruna med svarta och därutan- 



för hvita bräm. Honan saknar det svarta på stru- 

 pen och har de hvita banden på halsen mindre tyd- 

 liga, för öfrigt är hon lik hanen. Iris brun. Näbb 

 svart. Tår och klor hornfärgade. Längd 366 — 410 

 mm. Vingen 160 — 174 mm. Honan i regel mindre 

 än hanen. 



I sommardräkten är fågeln särskildt på fram- 

 ryggen mer rostbrun. 



Dunungen: ett bredt band längs hjässan, 

 nacken och ryggen rostbrunt. Vingarna brungrå 

 med hvitgrå tvärband och ett par svarta fläckar. 

 Panna, bals och undersida grågula, på sidorna med 

 ■hvita och grå fläckar. Från näbbroten till bakom 

 ögat en rad svarta fläckar. 



Järpen finnes från Skandinavien i vester till 

 Kamtschatka och Japan i öster samt går mot söder 

 till norra Spanien, Nord-Italien, Transsylvanien, 

 Altai och norra Kina. I Sverige finnes han mot 

 söder i Småland, där han flerestädes ej lär vara så 

 sälls3'nt. I Östergötland förekommer han på några få 

 ställen, särskildt på Kolmården; han är äfven funnen 

 i Vestergötland. På Dal och i norra Bohuslän finnes 

 han (Sundevall). I Uppland är han flerestädes täm- 

 ligen allmän, men har under senaste åren aftagit 

 mycket i antal ; äfven i Värmland är han rätt van- 

 lig. Norr om dessa provinser blir han mer och mer 

 allmän och går ungefär upp till polcirkelu, som han 

 t. o. m. öfverskrider i Torneådalen, där han når 

 68° N. Br. (Sundevall). 



I Norge skall han ej gå längre mot norden än 

 ungefår till 66° N. Br., Sör-Ranen i Helgeland, där 

 han likväl ännu är talrik (Collett). I Finland är 

 han tämligen allmän of ver hela landet, dock saknas 

 han på Åland utom på Brandö, där han häckar. 

 Mot norr är han funnen till Kihlanki, Enare och 

 Imandra (Mela). I Danmark saknas han. 



Järpen är en mycket stationär fågel, som ej 

 företager några vandringar, utan lifvet igenom håller 

 sig på samma, vanligen inskränkta lokal. Han. till- 

 hör barrskogarna och bebor helst stora, ödsliga 

 skogstrakter, samt föredrager tät ungskog, som är 

 rikt uppblandad med löfträd och uppfylld af kärr. 



I motsats till orren och tjädern lefver järpen 

 i engifte, och redan på senhösten, då kullarna 

 skingras, utvälja makarna hvarandra. Järpen håller 

 mycket till på marken, men trycker i olikhet mot 

 sina släktingar ej vid påkommande fara, utan tager 

 då sin tillflykt till träden. Där sitter han orörligt 

 stilla. Ofta söker han härvid få trädets stam mellan 

 sig och jägaren, endast tittande fram med hufvudet. 

 Då är han i regel mycket svår att upptäcka. När 

 han blir uppstött, utstöter han en fin, surrande 

 hvissbng, som ej höres långt. Han flyger snabbt, 



