171 



Om vintern förena sig stundom flera kullar till en 

 flock. Släktet omfattar 4 arter, som bebo det palae- 

 arktiska området. 



Rapphönan, Perdix perdix, (L.) (Tafla 34, fig. 5, ef)- 



Syn. Perdix cinerea, Lath., P. linnéi, Malm, 

 Starna perdix. 



Namn: Åkerhöna. Norska: Baphöne. Danska: 

 Ågerhöne. Finska: Turhinpyy ; Byssänpyy (Satak.); 

 Peltopyy (Savolaks). 



Ofvan fint vattrad af grått och brunt med rost- 

 röda tvärstreck, vingtäckarna fint vattrade af grått 

 och svartbrunt, här och där med roströda fläckar 

 och skarpa, hvita, af svart kantade spolstreck. Hand- 

 pennorna mörkgrå med gulgrå fläckar, armpennorna 

 brunvattrade. Stjärten roströd, utom de mellersta pen- 

 norna, hvilka äro vattrade af grått och brunt ; de öfre 

 täckfjädrarna af ryggens färg med roströda tvärband. 

 Pannan, hufvudets sidor och strupen brungula med 

 gråbruna örontäckfjädrar. Bröstet fint vattradt af ljus- 

 grått och svart, buken hvitaktig med en stor, mörk- 

 brun fläck, sidorna med breda, rostbruna tvärband. 

 Honan saknar vanligen den stora, bruna fläcken på 

 bröstet eller har en mindre sådan. Det roströda 

 på vingtäckarna är ersatt med svart, och tvärbanden 

 på bakryggen och stjärttäckarna äro svartbruna. 

 Iris ljusbrun. Näbb blåhvitt. Fötter brungrå. 

 Längd 317 — 341 mm. Vingen 146—166 mm. 



Ungen saknar tvärbanden på framryggen och 

 sidorna och har en mer brungrå dräkt med längs- 

 gående, gulhvita spolstreck på hufvud, hals, fram- 

 rygg, vingtäckare och bröst. 



Rapphönan förekommer i Europa samt Asiens 

 vestra och centrala trakter. I södra och mellersta 

 Sverige är hon mycket talrik, går mot norden 

 till Vesternorrland och Jämtland, där hon kring 

 Storsjön numera är allmän, samt är t. o. m. funnen — 

 sannolikt häckande — vid Gyljens bruk i Öfverkalix * 

 På Gotland är hon allmän. I södra Norge förekommer 

 hon från trakterna kring Kristianiafjorden samt uppåt 

 Gudbrandsdalen och Österdalen. Äfven finnes hon 

 i Trondhjemstrakten; däremot ha försök att inplan- 

 tera henne vid Stavanger misslyckats. Till Norge 

 lär hon hafva invandrat 1733 (sannolikt ej för första 

 gången''') från Bohuslän, men på slutet af 1700- 

 talet dött ut för att 1811 ånyo invandra. Redan 

 1841 hade hon öfverskridit Dovre (Collett 1869). I 

 Finland förekommer hon häckande mer eller mindre 

 talrikt åtminstone till Kuopio, men är äfven funnen 

 upp till Uleåborg och Kuusamo. På Åland är hon 



Jägai'föl'b:s nya tidskrift 18G3 



ej iakttagen (Palmen). I Danmark finnes rapphö- 

 nan öfver hela landet, men synes vara talrikast efter 

 Jyllands vestkust, från Ringkjöbing söder ut. På 

 Bornholm finnes hon ej (Collin). 



Nilsson antager, att rapphönan ursprungligen 

 blifvit införd. Sannolikare och mer i överensstäm- 

 melse med förhållandena i Finland, dit rapphönan 

 icke inplanterats, förefaller då Sundevalls påstående, 

 att hon frivilligt invandrat, fastän efter hårda vintrar 

 eller annars svår medfart stammen stundom för- 

 stärkts genom inplantering af utländska höns. Rapp- 

 hönans antal såväl som gränserna för hennes ut- 

 bredning i Skandinavien och Finland äro nämligen 

 beroende af snöförhållandena. 



Rapphönan följer odlingens framsteg åt, hon 

 gynnas af kulturen samt har därför lyckligtvis fram- 

 tiden för sig i vårt land. Men hon lider mycket 

 af snörika vintrar, särskildt när långvarig skare 

 bildas, som hindrar henne att söka sin föda på 

 marken under snön. Under sådana förhållanden 

 dukar hon under i stort antal. Men efter några 

 blida vintrar är hon vanligen åter lika talrik. Hen- 

 nes kamp för födan kan vintertid mycket under- 

 lättas genom att blotta något af rågbrodden, genom 

 att utströ slösäd eller annan liknande åtgärd. 



-Ehuru rapphönan är stationär så till vida, att 

 hon vanligen stannar för lifstiden i den trakt, där 

 hon en gång fortplantat sig, flyttar hon dock stundom 

 ut till angränsande trakter. Man kan sålunda nå- 

 gon gång under vintern inne på stora skogstrakter, 

 där rapphöns ej äro bofasta på flera mils afstånd, få 

 se flockar draga fram. Sannolikt är det öfverbefolk- 

 ning, som framkallar utvandring i större skala. 



Fastän rapphönan uteslutande tillhör åkerfälten, 

 trifves hon dock ej rätt väl på kala, täekdikade 

 marker, utan föredrar trakter, där tillgäng finnes 

 på gräsbeväxta diken, buskmark eller små skogs- 

 backar, dit hon i farans stund kan taga sin tillflykt. 



Rapphönan är en pigg och liflig fågel, som på 

 marken rör sig snabbt och behändigt samt flyger 

 särdeles fort, ehuru ej långa sträckor åt gången. 

 Om dagen håller hon sig stilla och blir först 

 mot kvällen riktigt liflig. Då låter hon ofta höra 

 sin egendomliga, skärande lockton, som man sökt 

 återgifva med »girrick girrick». Hon lef ver af frön, 

 särskildt säd, insekter, maskar, blad och knoppar, 

 om vintern hos oss mest af grönråg. 



Sitt enkla bo lägger hon i en fördjupning 

 bland gräs eller små buskar. Det består endast af 

 några torra grässtrån. Äggen, oftast 16 — 18, men 

 ej sällan 20 — 22, ja ända till 25, äro till färgen 

 olivgrå, ofläckade. Längd 36,5—38 mm., tjocklek 

 27,5—20 mm. 



