172 



Vaktelsläktet, Coturnix, Moehr. 



Vingen mindre kullrig, spetsad, med l:sta hand- 

 pennan = 4:de, den 2:dra — 3:dje längst. Axel- 

 fjädrarna långa, hvita. Tarserna sakna sporrar. 

 Stjärten mycket kort, nästan dold af gumpfjädrarna. 

 Släktet, som finnes utbvedt öfver östra halfklotet 

 och har inplanterats i Nordamerika, räknar 6 arter. 



Vakteln, Coturnix coturnix, (L.) (Tafla 34, fig. 6, ef). 



Syn. Perdix coturnix, Ortygion coturnix, Co- 

 turnix communis, Bonnat, Coturnix linnci, Malm. 



Namn : Lilla rapphönan (Skåne); Åkerhöna 

 (Vestmanl.). Norska och Danska: Vagtel. Finska: 

 Viiriäinen, Pieni peltopyy. 



Hane: of van fläckig af svart och gråbrunt med 

 gråhvita, breda, pilformiga spolstreck. Ett smalt, 

 gråhvitt band längs midten af hjässan och hals- 

 ryggen samt ett dylikt från näbbroten öfver hvar- 

 dera ögat och längs halsen. Strupen och trenne 

 band längs halsens sidor rostbruna. Vingpennorna 

 brungrå med grågula tvärband, som på handpen- 

 norna inskränkas till utfanet. Stjärtpennorna bruna 

 med gulgrå tvärband och spolstreck. Under gulgrå, 

 sidorna med mörkbruna fjäderkanter. Honan är 

 ofvan något mörkare, har strupen gråhvit och brö- 

 stet med täta, svartbruna fläckar. Iris ljust röd- 

 brun. Näbb hornbrunt. Fötter ljust brunaktiga. 

 Längd 170—185 mm. Vingen 102—107 mm. 



Ungfåglarna likna honan. 



Vakteln har en mycket vidsträckt geografisk ut- 

 bredning. Han finnes öfver hela Europa med undan- 

 tag af de nordligaste trakterna, äfvensom i Asien 

 med undantag af dess sydvestra delar. Vintertiden 

 anträffas han i Afrika ända ned till Kaplandet. I 

 Sverige är han mycket periodisk och finnes somliga 

 år tämligen talrikt, där han annars saknas. Han 

 kan dock ingenstädes sägas vara allmän. Han före- 

 kommer sparsamt i Skåne, i Halland och på Öland, 

 är sällsynt på Vestgöta-, Östgöta- och Upsala-slät- 

 terna * samt i Värmland (Sundström). Mot norr är 

 han funnen vid Hemösand häckande, i Tåsjö i Ån- 

 germanland, i norra Jämtland (Carlson), sannolikt 

 äfven vid Pajala.** I Norge är han lika periodisk som i 

 Sverige, uppträder och häckar här och hvar från Kri- 

 stiania och Drammen upp mot Trondhjomsfj orden, 

 men är sällsynt längs vestkusten, där han dock liksom 

 i hela landet synes tilltaga. Enstaka individer äro 

 funna nära Tromsö (vid Ringvatsö ls / 10 1880 och vid 



* Under 10 års ifrig rapphönsjakt därstädes har den 

 ene af oss endast tre gånger anträffat honom. 

 •* Jägarfdi'b:s nya tidskrift 1870. 



Balsfjorden '7 I0 1887) (Collett 1894). I Finland 

 är vakteln en sällsynt fågel, men förekommer i 

 spridda par här och där i södra och mellersta delen 

 af landet. Mot norden är han bland andra ställen 

 funnen vid Kuopio, Gamla Karleby, på Karlö utan- 

 för Uleåborg, där hans bo är funnet (1880) (Mela), 

 samt vid Latvajärvi sjö i Archangelska guverne- 

 mentet nära finska gränsen på 65° N. Br. (Palmen 

 1873). I Danmark är han tämligen allmän och 

 finnes spridd på dess åkerfält. Vid Feeröarna är 

 ett exemplar funnet dödt i hafvet, äfven talas om 

 därstädes funna vaktelägg (Collin). På Island är 

 han ej iakttagen. 



Vakteln är en flyttfågel, som ankommer täm- 

 ligen sent. Vi hafva i Vestergötland ej hört ho- 

 nom förrän i senare hälften af maj. Om hösten 

 tyckes flyttningen inträffa mycket olika, och ett eller 

 annat individ träffas ännu mot slutet af oktober. 

 Under flyttningen skall han stundom hvila sig en 

 stund genom att simma på vattnet. 



Vakteln uppehåller sig helst på kala åkerfält 

 och ängar, särskildt på klöfveråkrar. Han ger sig 

 snart tillkänna genom sitt egendomliga parningsläte, 

 hans berömda slag. Hanen fortfar vanligen därmed 

 till midsommar eller något senare. Man brukar 

 återge slaget med »pickvervick». Det påminner om 

 den småfläckiga sumphönans läte, men är ej enstafvigt 

 som hennes, utan tredubbelt. Makarna locka hvar- 

 andra med ett svagt, nästan smeksamt »bybivi» 

 eller »brybryb». 



Vakteln lefver af insekter, maskar, frön, späda 

 växtskott och blad. Han skall allt efter omstän- 

 digheterna lefva i engifte eller månggifte. Ha- 

 nen följer ej familjen åt. På marken, bland gräs 

 eller klöfver eller i en sädesåker lägger honan sina 

 ägg. De äro 8 — 12, stundom till och med 14, 

 såsom ett fynd från Öland visar. De läggas först 

 i midten af juni. Längd 28 — 31,5 mm., tjocklek 

 21,5—24 mm. 



Hönssläktet, Gallus, L. 



Stjärten starkt sammantryckt, af 14 (ell. 16) pen- 

 nor, de två mellersta mer än dubbelt så långa som 

 de därutanför och nära fyra gånger så långa som 

 de yttersta. Hos hanarna äro några af stjärttäckårna 

 mycket förlängda, bågformigt böjda. Hufvudet med 

 en stor kam och ett par köttiga flikar, skägglappar 

 och öronlappar eller »slören» på hvar sida eller ock 

 en enda midt för strupen. Kindtrakten naken. 

 Tarsen med en stor krökt sporre. Släktet bebor 

 det indomalayiska området och eger åtta arter. 



