175 



Piirlhönssläktet, Numida, L. 



Stjärten af 16 pennor, svagt rundad. Stjärt- 

 täckarna nå spetsen på ett par centimeter när. 

 Tarsen saknar sporre. Släktet räknar G arter samt 

 bebor Afrika och Madagaskar. 



Pärlhönan, Numida meleagris, L. (Tafla 38, fig. 4). 



Syn. Meleagris numiäica, Oken, Ntimiäa 

 er is täta. 



Namn: Danska: Perlehöne. Finska: Helmi- 

 Jcana. 



Grundfärgen svart med talrika små, runda, half- 

 månformiga, hvita näckar, hvilka på vingen flyta 

 tillsammans till tvärstrimmor. Närmast hvarje hvit 

 fläck finnes ett rent svart fält, men för öfrigt är 

 det svarta öfverallt prickadt med hvitt. Handpen- 



nor hvita. Bröst med stora hvita fläckar. Nedre 

 delen af halsen med smala, svarta fjädrar bildande 

 liksom ett krås — öfre delen liksom hufvudet nakna 

 utom en smal strimma på bakhalsen. Panna med 

 ett hornfärgadt, hjälmlikt bihang, vid munvikarna 

 ett köttfärgadt, stort, bredt bihang. Haka och huf- 

 vudets sidor röda, öfriga delen af hufvudet och den 

 nakna delen af halsen grå blå. Ben och fötter smuts- 

 röda. Näbb hornfärgadt. Längd c:a 635 mm. 

 Vinge c:a 265 mm. 



Pärlhönan finnes i Vestafrika, mot söder till 

 Gabun, äfvensom på Cap Verdsöarna och S:t Thomas. 

 Redan under forntiden omtalas hon i Grekland som 

 tam, men anses sedan ha försvunnit från Europa, 

 för att under 1300-talet åter låta tala om sig. Eu- 

 ropéerna ha öfverfört henne till Amerika, och hon 

 har förvildats i Vestindien. 



7:de Ordningen, Vadare. Gra//ae. 



För vadarna mest utmärkande är beskaffenheten af deras ben. (Se ofvan sid. 1.) Underbenet 

 är mycket långt, längre än halfva bålen, och dess nedre del är endast hos morkullan fjäderklädd. Under 

 flykten bäras fötterna alltid sträckta rätt bakåt. Halsen är vanligen jämförelsevis lång och smal. Stjärten 

 är däremot i regel kort, den består af 12—20 pennor. Deras näbb är af mycket olika storlek samt er- 

 bjuder de mest olika former, från trapparnas korta, kraftiga, nästan hönslika till t. ex. skärfläckans långa, 

 tunna, uppåtböjda. (Jämför nedan under de olika familjerna.) Själfva kroppen är från sidorna hoptryckt, 

 ej underifrån tillplattad såsom hos flertalet simfåglar. Könen ega endast ytterst sällan olika dräkt. (Jäm- 

 för dock t. ex. brushanen och småtrappen!) 



Vadarna ha en mycket vidsträckt utbredning och bebo de mest olika lokaler; de finnas såväl på 

 brännande öknar och på fjällhedarna som i den djupa skogen eller vid hafskusten. Flertalet vistas dock 

 vid vatten och några, såsom simsnäppor och sothöns, äro rena vattenfåglar. 



Om än det öfvervägande flertalet vadare äro goda springfåglar men ej kunna röra sig bland trädens 

 grenar, finnas dock många, som ofta vistas där och där hafva sina reden. Sådana äro bland Nordens 

 fåglar utom hägrarna med sina därtill anpassade fötter t. ex. skogssnäpporna. 



Samtliga nordiska vadare äro flyttfåglar, och många flytta, liksom en del insektätande småfåglar, 

 långt ner i Afrika. 



Vadarna hämta i regel sin föda ur djurriket, om än några få bland dem, t. ex. tranorna, förtära 

 mycket växtämnen. 



Vadarna bilda en mycket olikartad grupp, som numera ofta uppdelas. Af flera forskare anses 

 familjerna Charadrida?, Scolopacida? och Totanida? bilda en ordning Limicolaa, som är släkt med mås- 

 fåglar och alkor. Roffåglarnas sannolika släktskap med hägerfåglarna är redan framhållen (se ofvan sid. 

 118.) Vadarna omfatta närmare 500 arter. 



Öfversikt af familjerna. 



Vingarna spetsiga och första eller andra handpennan längst*; stundom är den andra lika med den tredje. 

 A. Näbbet hårdt, merendels kort, kortare eller foga längre än hufvudet, mot spetsen tjockare, klumpigt 



och med mer eller mindre tydlig vinkel i undre kanten. Tårna tämligen korta. 



1. Öfverkäken bakom spetsan inskuren (se omstående figur) Otiilitlce. 



* Undanlag bildas al' trappar och vipor, som ha trubbiga vingar. 



