181 



Tofsvipan tillhör som häckfågel det palsearktiska 

 områdets norra och mellersta delar från Storbrit- 

 tanien till Kina. Vintern tillbringar hon i mellersta 

 och södra Europa, norra Afrika, Indien, Kina och 

 Japan. Nordamerika besöker hon tillfälligtvis. I 

 södra och mellersta Sverige upp till Uppland och 

 Värmland har vipan förr varit mycket allmän. Ge- 

 nom de sänka markernas torrläggning och odling 

 har hon dock mer och mer undanträngts och torde 

 i större mängd knappt förekomma annorstädes än 

 på Gotland och Öland. I glesa kolonier häckar 

 hon ännu här och där . från och med Skåne upp 

 till Uppland, och enstaka exemplar äro funna långt 

 norrut, såsom i Jämtland (Sundström), vid Sollefteå 

 o. s. v. I Norge häckar vipan endast vid kusterna, 

 och är hon allmän upp till Trondhjem, men finnes 

 ännu vid Dönnsesö (66° 15' N. Br.). Om våren 

 är hon ofta iakttagen ända upp vid Tromsö, men 

 torde ej häcka där. Äfven till Nordkap har hon 

 förflugit sig, liksom till det inre af landet (Colletti. 

 I södra Finland häckar hon i ringa antal upp till 

 Björneborg och Tammerfors. Till norra Finland 

 förirrar hon sig någon gång och har sålunda blifvit 

 funnen vid Brahestad och i Pudasjärvi (Palmen). I 

 Danmark är vipan mycket allmän samt finnes äfven 

 på Bornholm. Både Färöarna och Island besöker 

 hon, de förra regelbundet hvarje höst (Collin). 



Af alla vadare ankommer vipan tidigast om 

 våren, till Skåne sålunda stundom redan i februari, 

 men vanligen i mars, till Vestergötland och Uppland 

 i slutet af mars eller början af april. Hanen kom- 

 mer alltid före honan. Om snöfall och köld inträffa 

 efter deras ankomst, blifva de ofta vilsekomna, för- 

 lora orienteringen och fara vida omkring för att söka 

 bar mark; härvid är det de stundom komma långt 

 norrut. En dylik s. k. vipvinter inträffade i midten 

 af april 1895, då vipor till oss insändes från många 

 håll, nordligast från Sollefteå, där flera exemplar 

 funnos döda efter en snöstorm ( 20 / 4 ). Under sådana 

 förhållanden komma viporna ofta in i trädgårdarna 

 och fram till husen för att vid komposter och drif- 

 I länkar söka föda eller taga emot potatisbitar, bröd 

 och liknande, som tillkastas dem. 



Vipan när sig annars hufvudsakligen af djurisk 

 föda, insekter, maskar och sniglar. I fångenskap 

 lär hon sig dock att äta blött bröd. Hon blir 

 mycket tam, om hon får gå lös och fritt flyga om- 

 kring, men flyttar då sin väg mot hösten. Sina 

 bäckplatser öfverger vipan mycket tidigt, ofta redan 

 i slutet af juni eller början af juli enligt iakttagelser, 

 den ene af oss gjort i Vestergötland. Hanarna lämna 

 häckplatsen någon tid före hononia. Sedan stryka 

 viporna flockvis omkring vid kusterna för att i 



september lämna landet. Enstaka exemplar öfver- 

 vintra vid Norges blida vestkust, såsom på Jsederen 

 (Collett). 



Vipan väljer till bäckplats sumpiga, helst tuf- 

 viga, ängar med kort gräs, men bebor äfven ganska 

 torra moar, såsom Ölands allvar. Hon lefver i en- 

 gifte, och man ser vid häckplatsen makarna städse 

 följas åt. Honan rufvar ensam, och härunder svän- 

 ger hanen ofta liksom på lek omkring i luften, 

 skrikande »viit vi-vi-viitt» och tumlande om hit och 

 dit med sådan hastighet, att ett starkt bullrande 

 ljud uppkommer. Båda makarna, men isynnerhet 

 hanen, anfalla ifrigt kråkfåglar och andra fridstörare, 

 som söka deras ägg eller ungar, samt utveckla här- 

 vid stor djärfhet. Vipan står ej gärna på båda 

 fötterna samtidigt utan drar, så snart hon sätter sig, 

 genast upp den ena. 



Sina ägg lägger vipan mycket tidigt, i början 

 af april, i Norge och Danmark stundom ännu tidi- 

 gare. Vipäggen betraktas utomlands som en stor 

 läckerhet och säljas till högt pris. Flera kullar 

 borttagas, innan fåglarna få behålla en. Äggen, 

 vanligen 4, efter förnyad omläggning 3 eller 2, 

 läggas i en fördjupning på någon tufva. De äro 

 ljust gulbruna med brunsvarta och några gråaktiga 

 fläckar. Längd 44 — 51 mm., tjocklek 30,5 — 46 mm. 



Ljungpiparesläktet, Charadrius, L. 



Hufvudet stort med rätt stora ögon och kort 

 hals. Ljungpiparnas näbb är kortare än hufvudet 

 och från sidorna något hoptryckt. Längst fram är 

 det förtjockadt med något nedböjd spets. Näsbor- 

 rarna äro springlika,_ längsställda. De inre armpen- 

 norna mycket långa och spetsiga, afständet från den 

 kortaste armpennan till vingens spets öfverstiger 

 halfva vinglängden. Den yttre tån vid roten förenad 

 med mellantån genom en hudfåll (se fig. sid. 180). 

 Stjärten tvär eller rundad, med 12 pennor. Ljung- 

 piparna ha tvärbandad stjärt och farserna framtill 

 beklädda med sexkantiga fjäll. 



Ljungpiparna stå i själfva verket de tvänne föl- 

 jande släktena, fjällpipare och strandpipare, så nära, 

 att den skildring af de förras näbb och vingar 

 m. 11. kroppsdelar, som ofvan lämnats, äfven är till- 

 lämplig på de senare (jämför dock nedan sid. 183 och 

 184). Alla pipare lefva i engifte, och båda könen 

 hjälpas åt med rufningen och vården af ungarna (jäm- 

 för likväl nedan beträffande fjällpiparna). De flyga 

 synnerligt väl och löpa rätt snabbt. Ljungpiparna 

 anses numera endast omfatta 3 arter, hvaraf kust- 

 piparen dock stundom åtskiljes till ett eget släkte, 

 S(|uatarola, 



