183 



och ett band öfver ögat och längs halsens sida samt 

 vidare öfver bröstet och efter sidan fram till stjärtroten 

 hvita. Trakten kring näbbet samt alla, mellan of- 

 vanbeskrifna hvita band belägna delar ända till den 

 hvita undergumpen, svarta. Honan liknar hanen, men 

 det svarta på undersidan är uppblandadt med gult 

 och hvitt och de hvita banden mindre tydliga. 



Om vintern är öfversidan hos båda könen oför- 

 ändrad, men bandet öfver ögat hvitgult. Hals och 

 sidor samt bröst gulaktiga med brunaktiga fläckar. 

 Framhals grå. Öfriga undre kroppsdelar och strupen 

 hvita. Iris mörkbrun. Näbb svart. Ben brungrå, 

 om vintern blygrå. Längd 270 — 290 mm. Vingen 

 174—192 mm. 



Ungarnas dräkt liknar vinterdräkten. 



Dunungen: ofvan samt på underbenets ytter- 

 sida småfläckig af svart och mossgult, på hufvudets 

 sidor och i nacken med hvitgrå inblandning. Under 

 gråhvit. 



Ljungpiparen häckar talrikt från och med Is- 

 land och Irland i vester till Sibiriens vestra delar. 

 Om vintern finnes han ända ned i Afrika. Han 

 ersattes i öster af en närstående form, Charadrius 

 fulvus, Gmel., som i norra Amerika är känd som 

 Ch. virginicus, Licht. Ehuru ljungpiparen häckar 

 "på sina ställen i norra Tyskland och på de brittiska 

 öarna, är han egentligen en nordisk fågel, som van- 

 ligen tilltar i antal mot norr. I Sverige häckar han 

 på passande lokaler från och med Skåne och Öland 

 upp till Lapplands nordligaste fjällhedar. I Norge 

 finnes han äfven öfver hela landet, men torde vara 

 talrikast i dess norra delar. I Finland är han sär- 

 skildt allmän i dess nordliga delar, där han häckar 

 på alla fjällhedar, men förekommer äfven, ehuru 

 mycket sparsammare, bosatt här och där i landets 

 sydligaste delar (Palmen). I Danmark är han om 

 sommaren allmän på de stora hedarna och mossarna 

 i Jylland samt förekommer på en stor del af öarna 

 i Nordsjön, äfvensom på La?sö och Bornholm, men 

 är sällsynt på Sjselland (Collin). På Island och 

 Pieröarna är han allmän och skall ha iakttagits på 

 Grönland (jämf. Dresser). 



Ljungpiparen ankommer om våren, så snart 

 våra gärden äro bara, d. v. s. vanligen i början af 

 april eller slutet af mars. De gamla fåglarna träffar 

 man på höstflyttning redan i slutet af juli eller i 

 augusti. Ungfåglarna åter samla sig i stora, flockar 

 och draga omkring på södra och mellersta Sveriges 

 åkerfält, där de stundom stanna under hela oktober, 

 ja ii nda in i november. 



Ljungpiparen trifves lika väl på Vestergötlands 

 torfmossar som på Lapplands fjällhedar och Ölands 

 torra allvar. Dock undviker lian ställen med hög 



gräsväxt. Ljungpiparna häcka, spridda öfver fältet 

 vanligen med några hundra meters afstånd mellan 

 hvarje par. Det ängsliga, entoniga läte, han ofta 

 låter höra, förråder honom lätt. När han ser sig 

 upptäckt, springer han sakta undan, men går upp 

 på hvarje tufva för att kapprak granska fridstöraren. 

 Kommer denne honom för nära, flyger han upp och 

 låter under flykten höra sitt ängsliga läte, men 

 sätter sig snart igen. 



Häckningen infaller i södra Sverige mycket 

 tidigt. Sålunda har den ene af oss i Vestergötland 

 funnit något rufvade ägg redan den 14 april, och 

 vanligen läggas äggen i slutet af april eller början 

 af maj. Men många par få äggen förstörda och 

 lägga om, så att man ända in i juni finner färska ägg. 

 De ligga i en grop på någon tufva och äro grågula 

 med stora, svartbruna och några ljusbruna fläckar, 

 48 — 55 mm. långa och 33 — 36 mm. tjocka. Båda 

 makarna rufva växelvis. Hanen visar vanligen mer 

 intresse för ungarna än honan, hvilken, om man 

 nalkas dem, håller sig på afstånd. Ungarna trycka 

 ej, om de blifva öfverraskade på mörk gyttja, mot 

 hvilken de skulle sticka af, utan skynda då genast 

 till närmaste gräs- eller mossmark för att där trycka, 

 väl skyddade genom sin stora likhet med mark af 

 denna beskaffenhet. 



Fjällpiparsläktet, Eudromias, Brehm. 



Hvit halsring saknas. Tarsen framtill med 2 

 rader plåtar, de yttre större. Baktå saknas. Stjärten 

 utan tvärband. 



Fjällpiparna, som till lefnadssätt och vistelseort 

 mer närma sig ljungpiparna än strandpiparna, ega 

 endast en art. 



Fjällpiparen, Eudromias morinellus, (L.) (Tafla 41, 

 fig. 5). 



Syn. Charadrius morinellus. 



Namn : Pomeransfågel, Fjällvipa. Norska: 

 Pomerantsjugl, Rundfugl, Pehrlo, Liden Fjeld- 

 plistra; Boldtite (Vestl.). Danska: Pomerantsfugl. 

 Finska: Keräjähurmitsa, Keräjälintu. Lapska: 

 Lafhol. 



Ofvan gråbrun. Vingtäckare och de inre arm- 

 pennorna med ljust rostfärgade, de yttre med hvit- 

 aktiga fjäderkanter. Handpennorna gråbruna, den 

 första med hvit spole och delvis hvitt utfan. Stjärten 

 brungrå, mot spetsen svartaktig, sidopennorna med 

 hvita spetsar, den yttersta äfven med utfanet delvis 

 hvitt. Hjässan svartaktig med några rostfärgade 

 fjäde.rkanter. På sidorna och bakåt omges hjässan 

 af ett. bredt, hvitt band. Strupen hvit, på sidorna 



