186 



Större strandpiparen, AegialHes hiaticula, (L.) 

 (Tafla 41, fig. 1, gammal, fig. 2, ung fågel). 



Syn. Charadrius hiaticula. 



Namn: Strandpipare; Större strandrulling, 

 Holmgr.; Sandrulling, Gryll, Tillä, Tillika (Skåne); 

 Grtilla (ÖL); Strandridare, Grill (Gotl.); Miena 

 (Fårö) ; Strandad, Strandstrykel (Stockholms skärg.) ; 

 Strandstrek (Helsingl.). Norska : Större Strandryle, 

 Sandmyla; Proust, Prcestekrave (Jsederen). Danska: 

 Stor Strandpiber, Prcestelcrave, Tudse, Sandevrivt, 

 Fjerepist, Stenpikker, Mösch (Sylt), Tyhyt, Hyttige, 

 Pytter, Sandborre, Kinborre. Feeröarna: Svarthalsa. 

 Island: Sandlöa. Finska: Tyllikurmitsa, Tyttikkä, 

 Bantar aukka, Bantar aulmj a, Rantasiipi. Lapska: 

 Puvidak, Bovedak. 



Of van gråbrun. Pannan, en fläck bakom ögat och 

 en af svart begränsad ring kring halsen hvita. Ett 

 brerlt band från näbbet längs hufvudets sidor, ett band 

 öfver hjässan och ett bälte öfver bröstet svarta. Hand- 

 pennorna svartbruna, spolarna hvita ett stycke midt 

 på. De innersta hand- och alla armpennorna delvis 

 hvita, på den hoplagda vingen bildande ett bredt 

 band. Stjärten af ryggens färg, mot spetsen mörk, 

 den yttersta pennan hvit, alla utom de tvänne mel- 

 lersta med hvita spetsar. Honan liknar hanen, men 

 det svarta på hufvudets sidor gråblandadt liksom 

 äfven bröstgördelns inidtparti. Iris brun, ögonlocks- 

 kanterna gula,. Näbb gult med svart spets, benen 

 gula. Om vintern äro dräktens svarta delar gråstänkta. 



Ungen är of van ljusare med mörka och där- 

 utanför sandfärgade fjäderkanter. Det svarta bandet 

 öfver hjässan saknas. Bröstgördeln framtill gråhvit. 

 Näbb helsvart. 



Dunungen ofvan spräcklig af svart och grått, 

 frän näbbroten kring hjässan ett mörkt band. Under 

 hvit, kring halsen en hvit ring. 



Större strandpiparen finnes i hela Europa och är 

 vintertid funnen så långt söderut som vid Goda hopps- 

 udden, mot öster utbreder han sig i Asiens vestra 

 delar. Han finnes på Grönland och Spetsbergen 

 äfvensom på Island. Vid Sveriges kuster är han 

 allmän öfverallt. Men uppgiften, att han skulle 

 häcka äfven vid insjöarna i södra och mellersta 

 Sverige, torde i flertalet fall bero på någon för- 

 växling. Dock häckar lian, ehuru fåtaligt, på de 

 yttre skären i Venern. På Gotland och Öland 

 häckar han äfven långt uppe i land, sålunda är han 

 ytterst talrik på Ölands allvar. Äfven i fjälltrak- 

 terna häckar han inne i landet och är flerestädes 

 i det inre af Lappland rätt talrik. Längs Norges 

 kuster är han allmän ända upp till Varangerfjorden. 

 I nordligaste Norge samt i de större fjälltrakterna 



finnes han äfven inåt landet på lämjjliga lokaler 

 vid sjöarna (Collett). Liknande är hans förekomst- 

 sätt i Finland, allmän vid kusterna, sällsynt i 

 det inre af landet utom i dess nordligaste delar; 

 Ladoga besökes under flyttningen (Palmen). I Dan- 

 mark är han allmän ej blott vid kusterna, utan 

 äfven på hedarna, stundom rätt långt frän hafvet. 

 Han linnes på Bornholm samt året rundt på Färöarna. 



Större strandpiparen torde näst vipan vara den 

 förste vadare, som om våren kommer till oss. I 

 Bohuslän träffas han ofta redan i mars månad, 

 och i början af april är han alltid anländ. Vid 

 Upsala visar han sig under vårflyttningen i midten 

 af april. Höststräcket börjar redan i midten af juli 

 och räcker till långt in i september. Ehuru de flesta, 

 man ser på sträcket i september månad, äro ung- 

 fåglar, träffas dock äfven ett och annat äldre individ. 



Bäst trifves större strandpiparen pä, intill hafs- 

 stranden belägna, större sandfält, men han bebor 

 äfven bergiga holmar och nära hafvet belägna hedar. 

 Han är en liflig och behaglig fågel, som ger sig 

 tillkänna genom ett oupphörligt hvisslande eller 

 pipande läte. Under parningstiden flyger hanen 

 fram och åter kring den på stranden sittande honan, 

 härvid utförande riktiga flygkonster, tvärt kastande 

 hit och dit eller sträckande båda vingarna uppåt 

 låtande sig sakta falla nedåt. Härunder utstöter han 

 utom sin vanliga lockton äfven en egen drill. 



Såväl denna art som de öfriga till släktet hö- 

 rande lefva af insekter, larver och små sjödjur, som 

 de plocka vid stranden. 



I en fördjupning på sanden eller bland småsten 

 lägger strandpiparen sina 4 starkt päronformade, 

 grågula eller sällan grå- eller gulbruna, alltid med 

 brunsvart fläckade iigg. Längd 33 — 37,5 mm., tjock- 

 lek 24 — 25,5 mm. 



Roskarlsläktet, Strepsilas, Illig. 



Näbbet rakt, utan tydlig vinkel på undernäb- 

 bets undre kontur, samt mot spetsen afsmalnande. 

 Näsborrarna sitta jämförelsevis nära basen. Tarsen 

 framtill med tvärställda plåtar. Framfarna helt och 

 hållet fria. Baktån liten men fullt utbildad (se 

 vidstående figur). Släktet omfattar tvänne arter. 



Roskarlen, Strepsilas interpres, (L.) (Tafla 41, fig. 6, 

 gammal, fig. 7, ung fågel). 



Syn. Strepsilas collaris, Meyer, Arenaria 

 interpres. 



Namn: Höttring. Hötrick, Vittring, Viträck, 

 Kveträck (Kalmar län — Rosl.); Bikabolt (Gotl.). 

 Norska: Stenvcelter, Stendreier; Bergryt (Nordl.) ; 



