190 



N. Br.) kominer hon vanligen i början af maj 

 (Collett 1894). Höstflyttningen är i hög grad be- 

 roende af väderleken, men inträffar oftast i midten 

 af oktober. När vädret är mildt, varar höststräcket 

 i Skåne stundom närmare en månads tid, men när 

 frost eller snöfall inträffa, försiggår ofta hela höst- 

 flyttningen på ett par nätter. Morkullan flyttar 

 nämligen under natten och alltid i spridd ordning, 

 aldrig i flock, och hon flyger under sträcket öfver 

 land på en höjd af endast omkring 20— 30 fot öfver 

 marken. Någon enda gång öfvervintrar en enstaka 

 morkulla hos oss, vi hafva under blida vintrar fun- 

 nit henne både i Vestergötland och Uppland. I 

 Norge öfvervintrar hon årligen flerestädes i landets 

 sydliga delar och vestra kusttrakter. Sålunda fälldes 

 där under den stränga och snörika vintern 1892- 93 

 sex kullor nyårstid vid Arendal (Collett). 



Morkullan trifves bäst i sumpiga barrskogar 

 och helst, där de äro blandade med löfskog. Dock 

 förekommer hon äfven i oblandad löfskog, t. ex. på 

 mellersta Öland eller i norska Vestlandet. Hon till- 

 bringar sitt lif på marken, och hennes färger sam- 

 mansmälta så med densamma, att äfven det vanaste 

 öga har svårt för att upptäcka henne, till och med 

 när hon ligger nedskjuten. Om dagen håller hon 

 sig stilla och blir först i skymningen lifligare. 



Under vår- och försonimarkvällar företar hanen, 

 och endast han, det s. k. »draget» eller »sträcket». 

 Han flyger då tämligen tätt öfver skogstopparna, 

 under det han oupphörligt låter höra dels ett »knor- 

 tande» dels ett fint »pispande» läte — »orrt orrt 

 pisp» - - välkända för morkulljägaren. Detta drag 

 eller sträck företages ofta på bestämda platser kring 

 ett skogsparti eller dylikt, och där inväntar jägaren 

 henne för att under de upprepade sträckningarna 

 nedlägga detta högt skattade byte. Draget är tvifvels- 

 utan ett slags fortplantningslek, motsvarande höns- 

 fåglarnas, brushanarnas, beckasinernas na. fl. fåglars. 

 Om två eller flera hanar träffa samman därunder 

 eller omedelbart därpå, börjar gärna en skarp strid 

 dem emellan. Någon gång sträcker morkullan äfven 

 höstetid, ett förhållande, som osökt låter jämföra sig 

 med t. ex. tjäderns höstspel. 



Sannolikt lefver morkullan i månggifte, så att 

 hanen håller sig till den ena honan efter den andra. ; 

 härpå tyda hans långt in på sommaren fortgående 

 drag och starkt ansvällda testiklar. Collett (1893) 

 synes antaga, att hanen deltager i rufningen och 

 ungarnas uppfödande, förhållanden som vi ej varit 

 i tillfälle att besanna. 



Morkullan lefver af insekter, maskar och små 

 snäckor. 



Hennes ägg kunna anträffas vid mycket växlande 



tider, från midten af april till långt fram på som- 

 maren. Vanligen läggas äggen, skyddade af en ned- 

 hängande trädgren eller buske, uti en med några 

 löf eller strån bäddad grop. Collett omnämner ett 

 morkullbo, som var byggdt af mossa och sä starkt 

 sammansatt, att hela boet kunde upptagas ur för- 

 djupningen. Morkullhonan vårdar sig väl om un- 

 garna. Hon söker i farans stund, ofta under ut- 

 stötande af ett eget ångestrop, draga uppmärksam- 

 heten på sig från dem, eller ock bortför hon dem 

 flygande och bär dem mellan benen och bakkroppen. 

 Äggen, alltid 4, äro grågula med mörkare grå 

 och bruna fläckar. Längd 39 — 47 mm., tjocklek 

 32 — 35 mm. De ingalunda ovanliga uppgifterna 

 om att morkullan skulle kläcka tvänne kullar här- 

 leda sig från sena fynd af färska ägg och visa 

 enligt vår åsikt endast, att honan lagt om efter att 

 ha fått sin första kull förstörd. 



Beckasinsläktet, Telmatias, Boie. 



Näbbspetsen något tillplattad. Hufvud och 

 nacke med längsgående svarta band. De långa inre 

 armpennorna af handpennornas längd. Kroppen 

 långsträckt, från sidorna tillplattad. Stjärten af 

 12 — 1(3 pennor. 



Släktet omfattar 20 arter och finnes företrädt 

 öfver nästan hela klotet. 



Beckasinerna lifnära sig af småkryp, såsom in- 

 sektslarver, maskar och små snäckor. De kläcka 

 endast en gång årligen, och de 4 stora, päronformiga 

 äggen lägga de i likhet med samtliga medlemmar 

 af den föregående och följande familjen med spet- 

 sarna rjktade mot hvarandra och nedåt. 



Öfversikt al" arterna. 



I. 16 stjärtpennor, de yttre i yttre hälften hvita T. major. 

 II. 14 stjärtpennor, de yttre blott i yttre spet- 

 sen hvita T- gallinago- 



III. 12 stjärtpennor, de yttre icke hvita T. gallinula. 



Dubbelbeckasinen, Telmatias major, (Gmel.) 



(Tafla 42, fig. 1). 



Syn. Scolopax major, Gallinago major. 



Namn: Beclcasin. Norska: Dobbeltbehkasin. 

 Danska: TredcBltlierbélokasin, Stor Behltasin, Tre- 

 dcekher. Finska: Heinälmrppa: Tuppelit (Karelen). 



Ofvan svart med bruna fläckar och tvärband, 

 skulderfjädrarnas yttre kanter ljust brungula, bil- 

 dande två längsgående band på hvar sida, hvaraf 

 det yttre är mindre tydligt. Ett smalt band af 



