191 



samma färg längs midten af hjässan samt ett bredt 

 dylikt från näbbroten öfver h vardera ögat. Ving- 

 pennorna svartbruna, täckfjädrarna af ryggens färg 

 liksom armpennorna med hvita spetsar, undre ving- 

 täckare tvärstrimmiga af hvitt och gråsvart. Stjär- 

 tens mellersta pennor vid roten svarta, mot spetsen 

 roströda med svarta tvärband och smal, hvit spets, 

 sidopennorna hvita, vid roten med . svartaktiga fläc- 

 kar. Ett svartbrunt band från näbbroten till ögats 

 underkant ocli en fläck af samma färg tvärs öfver 

 örontäckfjädrarna. Hufvudets sidor i öfrigt samt 

 halsen och bröstet ljust brungula med svartbruna 

 fläckar. Öfriga undre delar gråhvita med svart- 

 aktiga tvärband och fläckar. Könen lika. Iris 

 brun. - Näbb blekt köttfärgadt med svartaktig spets. 

 Fötter gröngrå. Näbbet 59 — 67 mm. Längd 289 

 —293 mm. Vingen 138—150 mm. 



Ungfågeln saknar vingtäckamas hvita spetsar, 

 de yttre stjärtpennorna äro ej heller hvita, utan af 

 ungefär samma färg som de mellersta. 



Dunungen ofvan ljust rostgul med inblandadt 

 svart, som på hjässan och längs ryggens midt är 

 öfvervägande, längs ryggen talrika gråhvita dun-, 

 spetsar. Hufvudets sidor hvitgula med tvänne svarta 

 längsstreck, det öfre genom ögat. Under smutsigt 

 grågul. 



Dubbelbeckasinen häckar i norra Europa ned 

 till norra Tyskland och mellersta Ryssland samt mot 

 öster i Sibirien. Om vintern finnes han från Medel- 

 hafsländerna ända ned i södra Afrika. Sverige bebor 

 han på för honom lämpliga lokaler från och med 

 Skåne upp till Lycksele, omkring 65° N. Bi\; åtmin- 

 stone i Jämtlands fjäll är han allmän. Han häckar 

 på Oland och Gotland men är där, isynnerhet på 

 den förra ön, i starkt aftagande. Han är sålunda 

 på intet sätt hos oss inskränkt till fjällområdet. I 

 Norge finnes han upp till Tromsö (Collett) och 

 synes där företrädesvis häcka på fjällen, i vide-bältet, 

 detta möjligen i följd af, att lämpliga lokaler äro 

 sällsynta på låglandet. Dock häckar han äfven där, 

 såsom på Hvalöarna, pä Jfederen, på öarna vid 

 Bergen samt norr om Trondhjemsfj orden. I Finland 

 förekommer han i landets södra och, ehuru sällsynt, 

 i dess mellersta delar, men utom på en del gynn- 

 samma lokaler ej i större antal. Under vissa år är 

 dock tillgången rikare (Palmen). Mot norr är han 

 skjuten nära Björneborg och en gång vid Kuopio 

 (Mela). I Danmark är han ingalunda sällsynt samt 

 häckar på Jylland uch, ehuru sällsynt, på Sjiclland 

 Collin). 



Han ankommer till Vestergötland i slutet af 

 april eller början a! maj. Höstflyttningen sker i 

 första hälften af september. Den ""/, är det senaste 



vi ha sett honom i Vestergötland. På Jfederen i 

 Norge skall han då och då öfvervintra (Collett). 

 Bäst synes dubbelbeckasinen trifvas på fuktiga, tuf- 

 viga ängar, helst om dessa genomflytas af något 

 vattendrag eller genomdragas af vattenfyllda diken. 

 Han är åtminstone på låglandet rätt periodisk. 

 Möjligen är han här talrikare under år med vatten- 

 rika vårar, då kärr och mader varit öfversvämmade. 

 På eftersommaren håller han helst till i hafreåkrar 

 och klöfverfält, och här bör han äfven sökas under 

 flyttningstiden, ty han hvilar gärna dagen öfver på 

 sådana ställen. Han är en utpräglad nattfågel, som 

 kommer i rörelse först, sedan det blifvit nästan ned- 

 mörkt. Då synes han ej sällan draga fram tätt 

 öfver sumpmarkerna. Härunder låter han stundom 

 höra sitt svaga läte, »bräd, bräd», som han äfven, om 

 än sällan, utstöter när han skrämmes upp. Uppstött 

 om dagen, slår han snart ned igen. Hans flykt är 

 jämn, men låg och ej vidare snabb. Han löper 

 fort på marken med starkt indragen hals och näbbet 

 snedt nedåtriktadt. Om nätterna samla sig dub- 

 belbeckasinerna ofta på dyiga stränder, där de 

 rota i gyttjan efter de smådjur, som utgöra deras 

 föda, kvarlämnande talrika märken efter sina långa 

 näbb. 



Hanarna samlas om våren i mörkningen på 

 bestämda platser för att leka. Sådana lekplatser 

 hafva vi oftast funnit på tufviga, gräsbeväxta ängar. 

 De pösa upp sig, breda ut stjärten och släpa med 

 vingarna. Spelet börjar så med knäppningar, som 

 rätt mycket erinra om tjäderns. Först hör man 

 två, tre knäppningar och därpå en mängd hastigt 

 upprepade, så att de liksom flyta tillsammans, här- 

 vid ha de enligt Collett näbbet uppåtriktadt, därpå 

 följer ett sisande, fint kvitter, som något påminner 

 om en liten sångares sång. Fåglarna spela hela 

 natten, men pläga i mellersta Sverige sakta af en 

 stund vid midnatt för att sedan börja så mycket 

 ifrigare. Förrän det ens är half dag sluta de dock 

 tvärt och begifva sig hvar och en åt sitt håll. 

 Under leken strida de ifrigt med hvarandra. Medan 

 de spela, äro de ofta något spridda, men hvar 

 gång någon af dem börjar knäppa, instämma alla. 

 De äro härunder i extas, visa ej någon skygghet, 

 ja frukta ej ens skott. Honorna låta åtminstone ej 

 se sig under leken. Ehuru vi ej med bestämdhet vilja 

 påstå, att dubbelbeckasinen lefver i månggifte, anse 

 vi det ej för osannolikt. 



Sina 4 ägg lägger han på en bädd af några 

 torra grässtrån i en fördjupning på någon tufva, 

 oftast bland högt gräs. De äro päronformiga, ljust 

 gråbruna eller olivbruna med grå och mörkbruna 

 fläckar. Längd 47 — 48 mm., tjocklek 29 — 33 mm 



