192 



Jakten på dubbelbeckasinen värderas högt. Han 

 jagas för hönshund och är till följd af sin vana att 

 trycka hårdt och sin jämna flykt lätt att skjuta. 



Enkelbeckasinen, Telmatias gallinago, (L.) (Tafla42, 

 fig. 2). 



Syn. Scolopax gallinago, Gallinago gallinaria, 

 (O. F. Mull.), G. media, Leach, G. scolopacina, 

 Bonap., G. gallinago. 



Namn: Horsgök; Himmelsget, Bäckastränte 

 (Smal.); Kvällgimra (Torso i Venern); BussgauJc 

 (Gotl.); Haramjåker (Vestemorrl.) ; Värgett, Vår- 

 getta, Rösselgök, Myr snipa (Helsingl.); Brätjäbott- 

 jen, Hörsbottjen, Mirbotljen (Dalarna); Märrgök 

 (Vestmanl.) ; Vallpiga (Sörml.); Himmelsget, Mäkel- 

 bäss (Österb.). Norska: Enkeltbekkasin, Mcekre- 

 gaulc, Baagjeit, Skoddeföl; Myrsnipe (Vestl.). Dan- 

 ska: Dobbelt Bekkasin, Horsegjög; Bönnefugl (Als); 

 Horsegumma (Thy); Skronnig (Uldum); Hingste- 

 fuglf Stensneppe, Dobbelt Sneppe. Fseröarna: Myra- 

 snipa. Island: Hrossagaukur, Myrisnipa, Mijrispita, 

 Myriski.tr. Finska: Taivaanvuohi, Isompi taivaan- 

 vuolii, Isompi taivaanjaara, Ukon oinas ; Taivaan- 

 mäkärä (Österb.) Lapska: Makastak. 



Ofvan spräcklig af rödbrunt och svart med 

 fyra längsgående band, bildade af skulderfjädrarnas 

 ljust brungula utfan. Hnfvudet ofvan af samma 

 färg som ryggen med ett smalt, ljust brungult band 

 längs hjässan, dess sidor h vitgula med ett bredt, 

 brunaktigt band från näbbroten genom ögat. Vin- 

 garna svartbruna, första handpennan med hvitt ut- 

 fan, armpennorna med smala, hvita spetskanter. 

 Vingtäckfjädrarna i spetsen kantade med rostgult 

 eller ljusgrått. De undre vingtäckarna hvita med 

 gråsvarta tvärband, som saknas å de undre arm- 

 täckarna. Stjärten vid roten svartaktig, mot spetsen 

 med roströda tvärband (jämf. öfversikten). Strupen 

 upptill hvitgul. Halsen, bröstet, sidorna och under- 

 gumpen gulaktigt grå med mörkbruna, tätt stående 

 småfläckar, som på sidor och undre stjärttäckare 

 bilda tvärband. Magen ofläckad, rent hvit. Könen 

 lika. Iris brun. Näbb grönaktigt blygrått med 

 svart spets, 67 — 74 mm. långt. Fötterna gröngrå. 

 Längd 267—289 mm. Vingen 124—135 mm. 



Ungfågeln liknar den gamla men är mer röd- 

 aktig, isynnerhet på hals och strupe. 



Dunungen ofvan kastanj cbnra med rikligt in- 

 blandadt brunsvart och strödda hvitaktiga dunspetsar. 

 Kring ögat ett slags hvit ring. Från näbb till öga 

 ett svart streck samt längre ned på kinden ett annat. 

 Under smutsigt gulbrun. 



Enkelbeckasinen är utbredd öfver större delen 



af gamla världens nordliga länder mot öster ända 

 till Japan, mot söder finnes han vintertid i norra 

 Afrika samt i Asien till Bengaliska viken och Filip- 

 pinerna. I Nordamerika ersattes han af en mycket 

 närbesläktad art, Gallinago delicata (= wilsoni). I 

 Sverige har han förr i tiden varit mycket allmän, 

 men på senare åren liksom dubbelbeckasinen aftagit 

 i hög grad. Han finnes dock ännu öfverallt, där 

 lokalen är passande, från och med Skåne, Öland 

 och Gotland till upp mot Torne lappmark (Kinberg) 

 och häckar såväl uppe på fjällmyrarna som nere på 

 låglandet. I Norge finnes han öfver hela landet 

 ända till ryska gränsen, sparsammast längs vest- 

 kusten, och synes söderut föredraga det subalpina 

 och alpina området. I Finland häckar han tämligen 

 allmänt i nästan alla delar af landet, äfven på 

 Åland; på vissa trakter är han mycket allmän, men 

 är sällsyntare i landets lappmarker och ej iakttagen i 

 Utsjoki (Palmen). I Danmark är den enkla vanligast 

 af alla beckasiner både under sträcket och som häck- 

 fågel; på Bornholm förekommer han dock sparsamt 

 (Collin). Han är mycket allmän på Island och Fseröaroa. 



Enkelbeckasinen ankommer till Sverige tidigare 

 än den dubbla. I Vestergötland såg den ene af oss 

 vanligen de första omkring den 10 april, och till 

 Skåne kommer han oftast redan i midten af mars. 

 Äfven höststräcket börjar tidigt, i slutet af augusti 

 och början af september, men varar till insjöarnas 

 stränder börja tillfrysa i oktober. Han öfvervintrar 

 hos oss t. o. m. så nordligt som i Uppland, där ett 

 exemplar fälldes 13 /„ 1880 (Upsala museum). Vid den 

 blidare norska kusten öfvervintrar han oftare (Collett). 



För sin trefnad fordrar enkelbeckasinen ännu 

 sumpigare marker än den dubbla. I våra blöta 

 mossar och vid våra sumpiga sjöstränder har han 

 sitt tillhåll. Nu äro många, att ej säga flertalet, af 

 hans älsklingslokaler i södra och mellersta Sverige 

 torrlagda, och han har häraf lidit mer än sin frände, 

 den dubbla, 



Enkelbeckasinen är en ytterst liflig och behaglig 

 fågel, som, ehuru egentligen en nattfågel, dock är 

 i rörelse äfven midt på dagen. Sålunda ser man 

 på häckplatsen ofta hanen vid dagsljus med fladd- 

 rande vingar flyga fram och åter, skrikande sitt 

 »jick jack, jick jack», ofta sättande sig på någon 

 närstående trädtopp. På Fajröarna sätter han sig här- 

 vid gärna på hustaken. När kvällen kommer, höjer 

 lian sig, fladdrande, i rymden för att spela. När 

 han nått en viss rätt ansenlig höjd, lägger lian sig 

 något på sidan och kastar sig med utbredd stjärt i 

 ilande fart ett stycke nedåt. Det är härvid, som 

 hans yttersta stjärtpennor, de s. k. surrpennorna, 

 siittas i dallring och åstadkomma det egendomliga 



