193 



läte, * som gifvit anledning till flera af hans talrika 

 namn (se ofvan). Man liknar detta läte med en 

 gets bräkande. Detta ljud låter han endast höra 

 under parningstiden. Pastan honan har liknande, 

 ehuru smalare surrpennor och äfven skall »gnägga», 

 om ock svagare (Nilsson), så föreligger här sannolikt 

 en pamingslek, motsvarande morkullans drag och 

 dubbelbeckasinens spel. 



» När han uppstötes, liksom äfven när han natte- 

 tid drar fram och åter öfver träsken, låter enkel- 

 beckasinen höra ett helt annat läte, som man sökt 

 återge med »psiit» eller »tscheet». 



Enkelbeckasinen är en utomordentligt skicklig 

 flygare. Han flyger upp ytterst hastigt och kastar 

 sig häftigt i sicksack åt sidorna samt är därigenom 

 mycket svår att skjuta och just därför så mycket 

 mer eftersökt och »älskad» af fågeljägare, som ofta 

 torde värdera ett skott på honom högre än på 

 månget annat större vildt. 



Enkelbeckasinen lefver otvifvelaktigt i engifte, 

 och om honan omkommer, medan ungarna äro små, 

 tager hanen vård om dem. Hans bo består endast 

 af några, i en fördjupning på någon tufva lagda 

 torra grässtrån. Äggen växla mycket till färgen. 

 De äro ljust gråbruna — mörkt olivbruna, ofta grön- 

 aktiga, alltid med brunaktiga fläckar. Längd 37 — 42 

 mm., tjocklek 26,5 — 30 mm. 



Halfenkla beekasinen, Telmaiias gallinula, (L.) 



(Tafla 42, fig. 3). 



Syn. Scolopax gallinula, Gallinago gallinula, 

 Limnocryptes gallinula. 



Namn: Halfbeckasin ; Dvärgbeckasin. Malm; 

 Hårsnäppa; Mygga (Värml.). Norska: Smaabek- 

 kusin, Halvenkelt Bekkasin. Danska: Enkelt Bek- 

 kasin, Stum Bekkasin, Buk. Finska: Pienempi 

 taivaanvuohi, Pienempi taivaanjaara, Pieni kurppa. 

 Lapska: Ucca makastak (Muon.), Almie-vierca (Utsj.). 



Ofvan spräcklig af brunt och svart med stark, 

 grön metallglans ; fyra längsband bildas af skulder- 

 fjädrarnas ljust brungula utfan, de inre af dessa 

 band framträda mer tydligt. Hufvudet ofvan och 

 nacken svarta med fin roströd inblandning. Ett 

 rostgult band går från näbbet till ögat och delar sig 

 öfver detta i två, som åter sammanlöpa i nacken. 

 Hufvudets sidor svartbruna med en hvitgrå längs-, 

 fläck. Vingpennorna svartbruna, l:sta handpennan 

 vid roten med grått utfan. Armpennorna med hvit- 

 aktiga spetsar, täckfjädrarna med rostgrå och hvit- 

 aktiga spetsar. Stjärten svartaktig med rostbruna 



* Sannolikt bidraga dock äfven vingarna därtill (se Mcves 

 1856 och 1858 och Barth 1877, jämf. dock äfven Kinberg). 



fläckar och kanter, tillspetsad; de två mellersta 

 pennorna betydligt förlängda. Hals, bröst och sidor 

 hvitgrå med gul anstrykning och tätt brunfläckiga. 

 Strupen, magen och undergumpen samt undre ving- 

 täckare hvita. Könen lika. Iris brun. Näbb vid 

 roten gulaktigt, köttfärgadt, mot spetsen svart, 39 — 42 

 mm. långt. Fötterna grågröna. Längd 210 — 220 

 mm. Vingen 100 — 116 mm. 



Ungfåglarna likna de gamla. 



Dunungen ofvan tätt fläckig af kastanjebrunt 

 och svartaktigt, med hvita dunspetsar, som bilda 4 

 längsgående band. Från näbbet längs hufvudets 

 sida ett långt, svart, med hvitt uppblandadt band. 

 Under smutsigt gråbrun. 



Denna lilla prydliga beckasin förekommer få- 

 taligt i norra Europa och Asien. Huruvida han 

 verkligen, såsom uppgifvits, häckat i mellersta Europa 

 och England, är tvifvelaktigt. Hos oss kläcker han 

 endast i fjälltrakterna, där han håller till i sänka 

 kärr inom videregionen. Sålunda har man flera 

 gånger funnit hans bo i Torne lappmark, vid Muo- 

 nioniska samt vid Qvickjock i Lule lappmark (Kin- 

 berg). Han lär äfven vara funnen i Hallens socken 

 och vid O viken i Jämtland (Sundström).* I södra 

 och mellersta Sverige hafva vi endast träffat honom 

 under flyttningen ; isynnerhet under höstflyttningen 

 är han ej sällsynt hvarken i Uppland, Vestergötland, 

 Bohuslän eller på Öland. Äfven i Norge träffas han 

 under höstflyttningen stundom rätt talrikt i de södra 

 landsdelarna, men är ej någonstädes med säkerhet 

 funnen häckande, ehuru han tvifvelsutan bygger och 

 bor på landets högfjäll (Collett 1894). I de flesta 

 trakter af Finland har han iakttagits, men är öfver- 

 allt ganska sällsynt och litet känd (Palmen). Häc- 

 kande är han funnen i ryska Karelen (vid floden 

 Wyg) samt i norra Savolax, där en unge skjutits. 

 Han har förr uppgifvits som häckfågel i Danmark, 

 men dessa uppgifter torde knappast förtjäna tilltro. 

 Under flyttningen iakttages han ofta samt någon 

 gång äfven under vintern (Collin). 



Halfenkla beekasinen ankommer till oss mycket 

 tidigt om våren : till Skåne redan i mars och till 

 Vestergötland i början af april. Han flyttar sent 

 bort. Höststräcket räcker till i november, och han 

 öfvervintrar någon gång ända uppe i Vestergötland 

 och träffas då vid öppna källdrag. Vid den blidare 



* Sannolikt äro alla uppgifter om, att den halfenkla 

 beekasinen skulle häcka flerestädes i mellersta Sverige, orik- 

 tiga och beroende på förväxling med den enkla beekasinen. 

 Ofta ha ungar af den senare under sommaren blifvit insända 

 till oss med påstående, att de skulle tillhöra den förre, och 

 det är troligt, att uppgifterna om hans förekomst som häck- 

 fågel i mellersta Sverige uppkommit på så sätt. 



25 



