199 



sydvestra Jylland in. fl. ställen (Collin) samt på 

 Bornholm, där hon är den enda iakttagna arten af 

 sitt släkte (Collin). På Fseröarna och Island är hon 

 allmän, och såväl gamla fåglar som dunungar skola 

 ibland erhållits från Grönland (Dresser). 



Kärrsnäppan ankommer till oss tidigt om 

 våren, till Vestergötland vanligen i midten af april, 

 till Skåne stundom betydligt tidigare. Hon visar 

 sig i mängd äfven under vårflyttningen. Från 

 midten af juli till slutet af augusti sträcka de gamla 

 fåglarna söderut och infinna sig då såväl i Bohus- 

 läns skärgård som längs östra kusten, isynnerhet 

 på Öland i stort antal, där de vissa år anträffas i 

 mängd. Stundom, t. ex. under åren 1867 — 1869, 

 iakttog den ene af oss ungfågelflockar som voro 

 60 — 120 meter långa och så täta, att ett enda 

 skott kunde fälla 20—30 individ. Sista veckan 

 af augusti börjar vanligen ungfågelsträcket på Öland 

 och varar så till långt in i oktober. Härunder 

 besöka de isynnerhet i september våra inlandsjöars 

 stränder och äro då t. ex. vid Venern rätt all- 

 männa. På Norges vestkust äfvensom i Danmark 

 öfvervintrar hon stundom. 



Under häckningstiden sprida paren sig och upp- 

 söka någon blöt äng vid kanten af ett långgrundt 

 kärr eller någon fuktig myr. Vid häckpktsen lägger 

 kärrsnäppan helt och hållet bort den skygghet, hon 

 vanligen visar, då hon är i flock. Man finner städse 

 paret tillsammans, och vanligen upptäcker man dem 

 ej förr, än de äro alldeles framför fötterna. Skräm- 

 mas de upp, sätta de sig strax igen. Båda könen 

 rufva, och om äggen ej äro nära kläckfärdiga, läm- 

 nar den rufvande fågeln äggen, när någon nalkas 

 boet och går ej tillbaka till redet, så länge denne är 

 i närheten, äfven om han dolt sig. Ha de nyfödda 

 ungar, och man närmar sig dessa, söka föräldrarna, 

 som hjälpas åt med ungarnas vård, ej i likhet med 

 många andra vadare att ställa sig sårade, utan 

 springa endast fram och åter på några få alnars 

 afstånd. Hennes läte, som endast höres under flykten, 

 torde närmast kunna återgifvas med ett långdraget 

 men svagt h visslande »tryp». 



I en liten, med torra grässtrån bäddad för- 

 djupning pä marken lägger hon sina 4 ljust oliv- 

 bruna, stundom gulaktiga, med mörk- eller svartbruna 

 fläckar tecknade, ägg! som äro 33 — 38 mm. långa 

 och 24—26 mm. tjocka. 



Småsnäppan, Tringa minuta, Leisl. (Tafla 43, fig. 3). 



Syn. Pelidna minuta, Limonites minuta. 

 Namn: Små/ripa, Lilla strandvipan; Småpytta, 

 Malm. Norska: Liden Strandvibe ; Stranderla (Jse- 



deren). Danska : Dvcergryle, Bvcergstrandlöber. Fin- 

 ska: Pihlcu sirriäinen. 



Ofvan svart med mycket täta och breda, rost- 

 gula eller gulbruna fjäderkanter. Handpennorna 

 svartaktiga med hvita, i spetsen och vid basen svarta 

 spolar, armpennorna gråbruna med hvita kanter, 

 vingtäckarna mörkbruna med hvita spetsar, de undre 

 grå med rostgula kanter. Stjärten dubbelt inskuren, 

 de två mellersta pennorna längst och svartaktiga, de 

 andra ljusgrå eller askbruna. Hufvudets sidor och 

 bröstet ljust rostgula med mörka småfläckar, öfver 

 ögat ett hvitt band, strupen, magen, sidorna och 

 unclergumpen rent hvita. 



Om vintern: ofvan gråbrun med svarta fjäder- 

 centra, öfre stjärttäckare mörkbruna, stjärt och vin- 

 gar som om sommaren, armpennorna mörkbruna, 

 ett hvitaktigt band öfver ögat. Under hvit. 



Om hösten ha en del ryggfjädrar grå bräm och 

 de rostfärgade brämen på öfversidan äro blekta. 

 Näbb och ben svartaktiga. Iris brun. Längd 145 

 — 155, vingen 93 — 99 mm. 



Ungen liknar närmast de gamla i sommardräkt, 

 men bröst och hals äro ljusare och ofläckade. 



Dunungen liknar mycket kärrsnäppans, men 

 skall vara rödare och något ljusare. 



Småsnäppan ■ är funnen häckande i Sibirien, där 

 hon är iakttagen till Baikalsjön, och i nordöstra 

 Europa. Vintern tillbringar hon i Afrika, Indien 

 och på Ceylon. I Sverige är hon endast träffad 

 under flyttningen vår och höst, men då ej sällsynt. 

 I Norge anträffades hon häckande af Collett (se 1881) 

 vid Porsangerfjorden. Förut trodde man att hon 

 häckade vid Vadsö, liksom vid Tana älf (Nordvi 

 1862). Arten är under flyttningstiden vanlig i södra 

 Norge, särskildt på Jajderen, men skall ha aftagit 

 i antal de sista åren (Collett 1894). Collett anser, 

 att hon stundom vid Trondhjemsfjorden samt år- 

 ligen på Jffideren stannar sommaren öfver och anför 

 som stöd härför fynd af gamla fåglar, t. ex. 8 / 7 

 1S84 på det förra stället. I Finland är småsnäppan 

 ehuru sällsynt funnen så väl inåt landet som vid 

 kusten, men endast under flyttningstiderna och i 

 motsats mot förhållandet i Sverige i större antal 

 om våren (Palmen). 



Under vårflyttningen är småsnäppan mycket 

 sällsynt i Sverige, men anträffad på Öland i maj 

 (Palmen 1874). På höstflyttningen åter ilr hon allmän 

 på Öland. De gamla honorna ankomma i regel först, 

 ofta redan i midten af juli.* De gamla fåglarnas 



* Möjligen kan det vara sådana tidiga flyttningar söderut, 

 som gifvit Collett anledning till antagandet, att småsnäppan 

 och en del andra snäppfåglar skulle finnas sommaren öfver på 

 vissa trakter af Norges vestkust. 



