207 



Skogssnäppan, Totanus ochropus,(L.) (Tafla45,fig. 7). 



Namn: Gropsnäppa, Gråbent snäppa; Gråbena 

 (Malm); Gropsvala, Enkel beckasin; Mavipa, Hors- 

 gök (Smal.). Norska: Gradbenet Sneppe. Danska: 

 Gradbenet Klire, Svalesneppe, Svaleklire, Sort eller 

 Hvidprikket Tinksmed. Finska : Harmaajalka-vikla, 

 Mustasiipi-vikla. 



Sommardräkt: ofvan mörkbrun, på ryggen med 

 svag grön metallglans och glesa, små, hvita näckar, 

 som på hals och hufvud äro tätare och längre. Bak- 

 rygg och öfre stjärttäckare hvita, stjärten vid roten 

 hvit, utåt med omväxlande hvita och svarta tvär- 

 band. Vingpennorna mörkbruna med mörka spolar, 

 undre virigtäckare mörkbruna med smala, hvita 

 tvärband. Från näbbroten till ögat ett hvitt band, 

 strupen hvit, hals och bröst med täta, längsgående, 

 gråbruna fläckar, som på bröstets sidor flyta till- 

 sammans. Buk och undre stjärttäckare hvita (jäm- 

 för grönbenan). Könen lika. Om vintern äro huf- 

 vud och hals baktill mörkt gråbruna utan fläckar 

 samt rygg och skuldror nästan ofläckade. Iris brun. 

 Näbb svart, det undre vid roten stötande i rödt. 

 Ben mörkgrå. Längd 236 — 253, vingen 136 — 157 mm. 

 Ungen har hufvud och halsrygg nästan ofläc- 

 kade. Ryggen är tätt beströdd med små, brunhvita 

 fläckar och saknar egentlig metallglans. 



Dunungen: ofvan gråbrun med längsgående 

 svarta fläckar och band, hvaraf ett på hjässan, ett 

 från näbbroten genom ögonen och ett bredt längs 

 ryggen. Under hvitaktig. Stjärtdunen långa. 



Skogssnäppan är som häckfågel utbredd öfver 

 mellersta och en del af norra Europa samt österut 

 genom norra Asien ända till Japan. Mot norden 

 går hon i Skandinavien upp till polcirkeln och i 

 Asien till Amurlandet. Om vintern besöker hon 

 Afrika och Indien. I Nordamerika ersattes hon af 

 en närstående art. I Sverige är hon rätt allmän 

 och finnes spridd i barrskogarna från Skåne norrut. 

 Hennes nordgräns torde ej vara fastställd i Sverige, 

 med säkerhet är hon fälld i Jämtland och vid Sunds- 

 vall (Sundström). Vanligast ha vi funnit henne 

 från Småland till Värmland och Uppland. I Norge 

 synes hon vara mindre vanlig, men förekommer i 

 dess skogsbygder, troligen häckande upp till Nord- 

 land (Namdalen). Vestlandet besökes endast under 

 sträcket (Collett). Hon häckar på fjällen öfver träd- 

 gränsen, t. ex. vid Fokstuen på Dovre. I Finland 

 är hon jämförelsevis sällsynt och funnen bosatt upp till 

 Maaninga och Viitasaari i norra Savolax samt i 

 Satakunda, t. ex. vid Luvia och Tyrvis(Mela). I Dan- 

 mark förekommer hon under flyttningarna, men är 

 endast i ett fåtal fall funnen under omständigheter 



som tyda på att hon häckat, t. ex. på Oddesmossen 

 på Möen och vid Dronninglund i Vendsyssel samt i 

 Thy (norra Jylland) (Collin). 



Till Vestergötland och Uppland ankommer skogs- 

 snäppan vanligen mot slutet af april, somliga år 

 dock mycket tidigare. Således kom hon 1894 till 

 Upsala redan den 6 april. De gamla fåglarna 

 sträcka öfver Öland söderut så tidigt som första 

 veckan i juli månad, och den 8 juli ha vi träffat 

 ungfåglar på flyttning där. De voro dock så späda, 

 att de ännu buro dun kvar i nacken. Från slutet 

 af juli sträcka ungfåglarna talrikt till i midten af 

 augusti, hvarefter de aftaga i antal till slutet af 

 sistnämnda månad. De gamla fåglarna komma all- 

 tid ensamma och äro öfverhufvud på sträcket myc- 

 ket fåtaliga. Ungfåglarna flytta enstaka eller 3 — 4 

 tillsammans. Under sträcket flyga de högt, men 

 hvila öfver vid dammar, diken o. d. eller på den 

 gyttjiga hafsstranden. 



Skogssnäppan har hos oss sitt hem vid små 

 träsk inne i barrskogarna, och där lägger hon sina 

 ägg i bon, som tillhört trastar, dufvor eller andra, 

 i träden byggande fåglar. En gång ha vi funnit 

 det på taket af ett ekorrbo, en gång på en hög 

 tufva i kärret. Talltrastens hårda, murade bo bru- 

 kar hon inuti kläda med något mossa eller dylikt. 

 Från nästet gör hon ofta utflykter till på födoämnen 

 rika ställen. Så besöker hon gärna små vatten- 

 gropar, hvari hon fångar insekter. Hennes flykt är 

 mycket lätt och behaglig och, när hon är upp- 

 skrämd, vanligen rätt hög. Hon har då med sin 

 mörka ofvansida samt sin hvita buk och öfvergump 

 en viss likhet med en svala (jämför Sundevalls 

 namn »gropsvala»). 



Om våren hör man ofta öfver skogen hennes 

 egendomliga parningsskrik, som kan återges med 

 »titilui, titilui, titilui»: »liten lefver än, liten lef- 

 ver än», såsom vidskepligt folk vid Billingen for- 

 dom öfversatte det, i tanke att någon bortbyting 

 var lätets upphof. När man nalkas hennes bo, 

 skriker hon »tepp tepp tepp», än slående täta lof- 

 var kring fridstöraren, än sättande sig i närstående 

 träd. Under höstflyttningen har hon ett helt annat 

 läte, som kan återges med »tuitt vitt vitt, tuitt 

 vitt vitt», skarpt och hastigt upprepadt. 



Båda makarna rufva och vårda ungarna ge- 

 mensamt, men hanen visar största oron, när man 

 nalkas de små. Och när ungarna börja blifva full- 

 vuxna, flyttar vanligen honan, medan hanen stannar 

 kvar, tills de kunna flyga, hvarefter äfven han ger 

 sig af söderut. Äggen äro vanligen nylagda om- 

 kring den 20—25 maj, och redan i början af juli 

 kunna ungarna i allmänhet flyga. Äggen äro grå- 



