212 



aktigt. Fötterna variera till färgen, men äro van- 

 ligen gulaktiga. Längd ef 317-334, 9 250—260 

 mm. Vingen c? 177—102, 9 148—157 mm. 



Ungfågeln är ofvan svart med breda, rostfärgade 

 fjäderkanter, hufvud, hals, bröst och sidor rostgula 

 eller rostgrå, strupen och hufvudets sidor ofta med 

 hvit inblandning och hufvudet ofvan med små, 

 svarta fläckar. Under hvit. Näbb och fötter svart- 

 bruna. 



Dunungen: ofvan fläckig af rostbrunt och 

 svart med tätt stående, hvitgula dunspetsar. På 

 hjässan bilda de svarta fläckarna längsband. Under- 

 sidan samt hufvudets sidor och pannan h vitgrå med . 

 rostfärgad anstrykning. Vid mun viken samt från 

 näbbroten mot hjässan och genom ögonen gå svarta 

 strimmor. 



Brushanen bebor mellersta och norra Europa 

 samt Asien till Kamtschatka. Mot norden går han 

 i Skandinavien ända upp till Ishafskusten. Vinter- 

 tid finnes han i Afrika och Indien. I Amerika är 

 han tillfälligtvis träffad. I Sverige häckar han på 

 passande lokaler från och med Skåne upp i de nord- 

 ligaste lappmarkerna, således såväl på låglandet som 

 uppe på högfjällen. I Skåne var han förr mycket 

 vanlig, men skall på senare åren ha aftagit (Carlson). 

 På Öland och Gotland är han ännu tämligen all- 

 män, likaså i Vestergötland på några få passande 

 lokaler, såsom vid Hornborgasjön. I Uppland, lik- 

 som i de flesta af mellersta Sveriges landskap, är 

 han sällsynt eller saknas under häckningstiden. 

 Äfven i Norge är han utbredd öfver hela landet, 

 men finnes i de sydöstra delarna hufvudsakligast 

 på högfjällen. Norr om polcirkeln äfvensom på 

 Jsederen häckar han nere vid hafvets nivå (Collett). 

 I Finland är han allmännast i de nordliga delarna 

 af landet, men häckar på sina håll äfven i de södra, 

 ehuru till mindre antal (Palmen). I Danmark 

 häckar brushanen allmännast längs Jyllands vestra 

 kust, t. ex. vid Skjern, vidare på Kareholm i Ran- 

 dersfjorden och på Törring och Uldum mossar i syd- 

 östra Jylland, på Lasso och Endelave i Kattegat, på 

 en del öar i Stora Balt, såsom Musholm, Omö, 

 Agersö, på Möen, på flera holmar mellan Fyen och 

 Mrö. Äfven finnes han, ehuru sparsamt, på Born- 

 holm (Collin). På Island är han funnen en gång 

 (Faber), likaså på Fseröarna ('"/„ 1882, Liitken 1885). 



Brushanen kommer till Vestergötland vanligen 

 omkring den 1 maj, till Danmark i senare hälften 

 af april; hanen skall komma något tidigare än honan. 

 Under höstflyttningen, hvarvid Öland passeras under 

 juli, äro de gamla fåglarna förvånande sällsynta. 

 Ungfåglarna börja sträcka öfver södra Öland mot 

 slutet af juli och fortsätta ända till mot slutet af 



september. Under den sista hälften af augusti och 

 den första af september komma de vanligen i stor 

 mängd. 



Gräsbeväxta, sumpiga mader och träsk, helst 

 sådana som stöta till någon insjö eller hafvet, äro 

 brushanens käraste tillhåll. När hanarna komma 

 om våren, är deras prydliga krage ofta ännu ej ut- 

 bildad, men kragens långa fjädrar växa nu för- 

 vånande hastigt, vårtorna på hufvudet svälla ut, 

 och vanligen har fågeln redan en vecka efter an- 

 komsten fått sin bröllopsdräkt fullt utvecklad, och 

 då börja hanarna genast kämpa med hvarandra. 

 Vid hvarje häckplats ha brushanarna sina bestämda 

 lekställen, där de dagen igenom kämpa med hvar- 

 andra, och dit de snart återvända, om de blifva 

 skrämda. Härtill välja de vanligen en torr fläck i 

 träsket, en liten backsluttning eller dylikt. 



Likt unga tuppar springa hanarna oupphörligt 

 mot hvarandra, begagnande näbbet som spjut och 

 kragarna som sköld. Härvid resa de upp bröst- 

 kragens och den tudelade nackkragens fjädrar. 

 Märkeligt är att brushanen under hela leken är full- 

 komligt stum. Äfven honorna besöka rätt ofta lek- 

 platsen. Under det striderna mellan hanarna pågå 

 som hetast, ser man emellanåt någon hona åtföljd 

 af sin tillbedjare draga sig undan till en tete å tete, 

 hvarpå hon vanligen återvänder till kärret, under 

 det hanen ånyo går i striden. Brushanen lefver i 

 månggifte. Leken fortfar äfven sedan honorna börjat 

 rufva, ja tills ungarna kläckts. Först vid midsom- 

 martiden sluta hanarna att strida, skiljas åt och 

 fälla kragarna. Härunder föra de ett lif, som i 

 mycket erinrar om beckasinernas. De uppehålla sig 

 bland högt gräs och trycka där. Så snart rugg- 

 ningen är öfverstånden, ge de sig af på flyttning 

 söderut. 



Brushanens föda utgöres af larver, små skal- 

 baggar och snäckor samt maskar och dylikt. Boet 

 består endast af en med några torra grässtrån bäd- 

 dad fördjupning, hvari honan mot slutet af maj' 

 lägger 4 ägg. Dessa äro olivbrunå med brunaktiga 

 fläckar. Längd 42 — 47, bredd 29 — 34 mm. 



Honan rufvar träget och låter nära nog gripa 

 sig, förr än hon lämnar äggen. Om man nalkas 

 hennes ungar, flyger hon med en säregen sväfvande 

 flykt i kretsar kring fridstöraren, sättande sig på mar- 

 kan mellan hvarje flykt. Härunder låter hon höra ett 

 mycket svagt klirrande ljud, det enda läte brushanen 

 eger. Hanen bekymrar sig hvarken om ägg eller ungar. 



Macrorhamphus, Leach. 



Näbbet längre än tarsen, i spetsen med talrika 

 små gropar, liksom hos beckasinfflglarna. Fåror, 



