21. r 



Af dunungen ha vi ej sett annat än redan half- 

 växta exemplar (jämf. Kinberg), men dessa antyda, 

 att den verkliga dundräkten mycket liknar rödspof- 

 vens. 



Myrspofven är en högnordisk fågel, som har 

 sina häckplatser i det inre af lappmarkerna och 

 österut går åtminstone till Jenisej. Vintern till- 

 bringar han kring Medelhafvet, i norra Afrika samt 

 i Indien. På Alaska, i Ostasien samt på Stilla haf- 

 vets öar ned till Nya Zeeland ersattes han af en när- 

 stående underart. I Sverige är han funnen häckande 

 i Muonioniska, i Enontekis och vid Kyrö i Tornefl 

 lappmark. Vid Qvickjock skall han saknas (Kin- 

 berg). I Norge är han aldrig med säkerhet funnen 

 häckande, men bygger sannolikt bo i Finnmarkens 

 inre delar. Han träffas sparsamt längs vestkusten 

 under vårsträcket i april och maj samt talrikare 

 under höststräcket i augusti och september. I Fin- 

 land häckar han i lappmarken (Kittilä och Enare) 

 och besöker under flyttningstiden landets södra kust, 

 där han, ehuru sällsynt, är anträffad såväl i maj 

 som i juli, september och, eget nog, i november 

 (Palmen), samt Åland (P. Hj. Olsson i bref). 

 Söder om Björneborg förekom han i sept. 1881 i 

 skaror (Mela). I Danmark ses han endast under 

 flyttningarna. Han skall i slutet af juli vara all- 

 män i trakten af Odense samt på Jyllands vestkust 

 (Collin). 



Myrspofvens flyttning mot norden synes i Sverige 

 i regel inträffa i midten af maj. På vårsträcket är 

 han sällsynt i Sverige. Under höststräcket åter 

 flyttar han talrikt öfver Östersjön. De gamla fåg- 

 larna komma under vissa år till södra Öland redan 

 den 10 — 15 juli och sträcka till inemot slutet af 

 augusti. Ungfåglarna börja komma i september och 

 sträcka under hela månaden. I oktober träffas ännu 

 en och annan. Vid Gefle och på Gotland är han 

 funnen under flyttningarna, likasom vid Skånes 

 östra kust. Under höststräcket är han fåtaligt an- 

 träffad också i det inre af Sverige, såsom vid Öre- 

 bro (7, 1860), vid Vadstena (sept. 1879), vid Jön- 

 köping (H. Nyqvist i bref), vid sjön Östen i norra 

 Vestergötland (I. Kolthoff i bref) m. fl. ställen. I 

 Bohuslän och vid Göteborg är han, ehuru sällsynt, 

 anträffad i september och oktober (Malm). 



Myrspofven flyger lätt, men ej särdeles fort. 

 Under sträcket låter han ofta höra ett svagt »ruek, 

 ruck, ruck», vid häckplatsen skriker han »tje vi». 

 Äggen, som läggas på marken, äro ljusare eller 

 mörkare olivbruna med bruna fläckar. Längd 51 — 54 

 mm., tjocklek 34—38 mm. 



Grå längnäbban, Limosa cinerea, (Giildenst.) 

 (Tafla 47, fig. 3). 



Ofvan grå med smala, längsgående, svarta fläc- 

 kar. De inre skulderfjädrarna helsvarta, bildande 

 band på hvar sida af ryggen. Vingarna brunsvarta, 

 första pennan med hvit spole. Armpennorna och 

 handtäekfjädrarna med hvita spetsar. Stjärten grå 

 med mörkare fläckar längs pennornas kanter. Pan- 

 nan, hufvudets sidor samt halsen framtill gråhvita 

 med mörkbruna spolfläckar. Undre kroppsdelarna 

 rent hvita. Könen lika. 



Om hösten och vintern saknas det svarta på 

 ryggen. Iris svartgrå. Näbbet svart. Fötterna gul- 

 gröna. Längd c:a 215 mm. Vingen c:a 135 mm. 



Denna lilla långnäbba förekommer talrikt i norra 

 delen af Ryssland och Sibirien öster ut ända till 

 Ochotska hafvet och Amurlandet. Hon skall om 

 vintern besöka Kina, Indien, Australien och Afrika. 

 Någon gång förirrar hon sig vesterut. I Finland 

 är hon sålunda funnen nära Gamla Karleby (juli 

 1884), där hon möjligen äfven häckat.* 



Hon uppehåller sig på sandiga, helst med pil- 

 buskar beväxta flod- och sjöstränder och träffas ofta 

 tillsammans med drillsnäppan, hvilken hon beträf- 

 fande uppträdande, ägg och dundräkt skall likna. 



Spofsläktet, Numenius, Briss. 



Spofvarna ega ett nedåt bågböjdt näbb, som är 

 längre än tarsen och endast i spetsen hård t. Öfver- 

 niibbet är något längre än det undre och trubbigt. 

 Näsgropen når a / 3 af näbbets längd. Benen äro 

 långa och nakna till högt öfver hälleden. Tarserna 

 framtill klädda med tvärplåtar, baktill med nät- 

 likt delad hud. Tårna äro jämförelsevis korta och 

 vid roten förenade genom hudveck (se fig. sid. 

 205). Baktån är liten och fästad högre upp än de 

 andra. Vingarna äro tämligen stora och spetsiga, 

 första handpennan längst, de inre armpennorna 

 längre än de yttre. Stjärten, af medelmåttig längd, 

 består af 12 pennor. Honorna äro större än ha- 

 narna och ha längre näbb. Spofvarna bära sin 

 enkla, af brunt, svart och grått sammansatta dräkt 

 lika året om, och de rugga endast en gång årligen. 

 Ungarna afvika dock i sin första fjäderdräkt något 

 från de gamla. Spofvarna flyga särdeles bra och 

 löpa snabbt på marken. De ega ett mycket skarpt, 

 hvisslande läte. 



Spofvarna lefva i cngifte, häcka ofta i spridda 



* MuucL af Soc. pro Fauna et Flora fennica, hit 13, s. 

 197 o. 204. 



