216 



kolonier och lägga 4, fläckiga ligg. De lefva af in- 

 sekter, larver och maskar, men äta äfven bär. 



Öfversikt af arterna. 



I. Hjässan utan längsgående band N. arquafus. 



II. Hjässan med ett längsgående rostgult band i\ 7 . phaeopwi. 



Storspofven, Numenius arquatus, (L.) (Tafla 47, fig. 6). 



Namn: Spof, Spole, Vindspof, Vindspole, Vat- 

 tenspole; Vasspool (Öl.); Spyel, Spjuling, Nolavärs- 

 pligg (Helsingl.); Kovipa, Långnäbbet,, Tullare. 

 Norska: Storspove, Helspove; Spuvje (Jtederen). 

 Danska: Stor Iiegnspove, Dobbeltspove, Helspove, 

 Bobbelt Begnspove, Begnpibér, Ostertnt: Perhalm 

 (/Erö); Dobbelt . Ostérfugl, Osterlandsvibe, Pipösten; 

 Regnsparv (Thy). Fieröarna: Tangspegvi, Tann- 

 spui. Island: Spöi, Stvri spoi. Finska: Iso huovi, 

 Iso lcuiri; Suolcuiri (Savolax). 



Ofvan brunsvart med breda, gulgrå fjäderkan- 

 ter. Bakrygg ocli öfre stjärttäckare hvita med smala, 

 svarta näckar. Handpennorna svartbruna, de två 

 första med ljusa spolar, de inre liksom äfven arm- 

 pennorna med hvitaktiga, ofullständiga tvärband. 

 Stjärten hvitgrå med svartbruna tvärband. Strupen 

 hvitgrå. Hals, bröst och sidor ljust gulgrå med 

 längsgående, svartbruna fläckar. Mage och undre 

 stjärttäckare hvita med glesa, längsgående, svart- 

 bruna fläckar. Könen lika till dräkten. Iris brun. 

 Näbb mörkt hornfårgadt, det undre vid roten ljust. 

 Fötter mörkt blyfärgade. Längd ef 549—573, 9 

 630 — 640 mm. Vingen 290—325 mm. 



Ungen har de mörka spolfläckarna på bröstet 

 smalare samt magen och undergumpen nästan ofläc- 

 kade. 



Dunungen är gulgrå, ofvan med stora, svart- 

 bruna fläckar. Hjässan svartbrun med ett smalt, 

 gulgrått längsband. 



Storspofven förekommer som bäckfågel i norra 

 och mellersta Europa samt går österut till Baikal- 

 sjön. Han öfvervintrar i Afrika och Indien. Till- 

 fälligtvis anträffas han i Nordamerika. I Ost- 

 asien ersattes han af en mycket närbesläktad art. 

 I Sverige är han allmän från och med Skåne, Öland 

 och Gotland åtminstone upp till något norr om 

 Dalälfven samt är funnen häckande vid Sundsvall 

 och är iakttagen i Jämtland (Sundström). Hans 

 nordgräns i Sverige torde ej kunna anses definitivt 

 fastställd. I Norge finnes han längs vestkusten åt- 

 minstone upp till Alten (Collett) samt i Ostfinn- 

 marken och på Stora Tamsö i Porsangerfjorden. I 

 landets inre delar är han sällsyntare, men går på 



fjällen upp i björkregionen. I Finland är stor- 

 spofven på lämpliga lokaler tämligen allmän i lan- 

 dets södra och mellersta delar samt finnes upp till 

 Kajana, Pudasjärvi och vid Uleåborg. Enligt M. von 

 Wright skall han finnas ända uppe vid Tengeliö i 

 Öfver Torneå (66° 30' N. Br.) (Palmen). I själfva 

 verket torde hans nordgräns ej heller i Finland vara 

 fastställd. I Danmark träffas han i synnerhet un- 

 der flyttningen vår och höst, men skall äfven häcka 

 här och livar pä. hedarna. På Bornholm saknas 

 han (Collin). På Island är han endast ett par 

 gånger funnen. 



Storspofven ankommer till Sverige tidigt om 

 våren, till Skåne redan i slutet af mars, till Vester- 

 götland och Uppland vanligen omkring den 4 — 10 

 april. I Norge är han ännu tidigare, sålunda iakt- 

 tagen på Jaaderen redan i mars och i Alten den 4 

 april. Han öfvervintrar stundom på Norges vestkust 

 (Collett). Honorna flytta, någon gång i stort an- 

 tal, söderut förbi södra Öland redan i slutet af juni 

 månad. De öfvergifva nämligen ungarna så snart 

 dessa äro 10 — 12 dagar gamla. När hanarna i 

 midten af juli komma, träffar man nästan aldrig 

 någon hona bland dem. Hanarnas förbiflyttning 

 varar till midten af augusti. Då vidtager ungfågel- 

 sträcket, som, under långsamt aftagande, kan spåras 

 till mot slutet af september. På sträcket flyga 

 spofvarna i regel i rad eller ock bildande s. k. snöplog. 



Storspofven bosätter sig på sumpiga ängar och 

 mossar, ofta flera par i närheten af h varandra. In- 

 nan äggen lagts, företagas gärna utflykter till när- 

 belägna åkerfält för att söka mask. Under parnings- 

 tiden fl.yger hanen ofta liksom på lek upp i luften, 

 härvid utstötande sitt skarpa »ta-yi, ta-yi», sänker 

 sig så med orörliga eller dallrande vingar mot mar- 

 ken under allt häftigare och tätare skrik. Honan 

 håller sig stilla, men man hör henne emellanåt 

 med ett skarpt, men långdraget »tla-yid» besvara 

 hanens lock. Båda makarna rufva växelvis, men 

 hanen synes alltid bekymra sig mera om äggen än 

 honan. Nalkas man boet, flyger hon vanligen undan, 

 medan hanen ifrigt skrikande flyger kring besö- 

 karen. När ungarna äro nyfödda, visar honan dem 

 stundom mycken omsorg, men hennes ömhet för 

 dem svalnar hastigt, och, som redan nänmdt, flyttar 

 hon från häckplatsen, när ungarna ännu äro helt 

 späda, lämnande vården om dem åt maken. Krå- 

 kor och roffåglar jagar han bort, så snart de visa 

 sig i närheten, och stundom är han dagen igenom 

 s.ysselsatt härmed. Han stannar hos ungarna tills 

 de blifva flygfärdiga. 



Sina 4 ägg lägger storspofven i en fördjupning 

 på. toppen af någon hög tufva utan särskild bale. 



