220 



Hufvudets sidor bakom ögonen och ett par längs 

 bakhalsen sammanlöpande band hvita. Vingpen- 

 norna svarta, armpennorna vid roten grå. De större 

 armtäckarna med inlånets spets svart. De inre arm- 

 pennorna bilda nedhängande grå plymer med svarta 

 spetsar. Sidor och undre kroppsdelar askgrå. Kö- 

 nen lika, men honan mindre. Iris röd. Näbb 

 grönbrunt, undernäbbet vid roten köttfärgadt. Ben 

 svartaktiga. Längd 1107 — 1175 mm. Vingen 564 

 — 690 mm. 



Ungfågeln har rostgrätt, fjäderklädt hufvud och 

 enfärgadt grå hals. Ofvan med svarta spolstreck 

 och rostgrå fjäderspetsar. 



Dunungen: ofvan rostbrun, under gulhvitaktig. 



Tranan bebor som häckfågel större delen af 

 Europa, företrädesvis dess norra delar; huru långt 

 mot öster hon går, är okändt, men i östra Sibirien 

 ersattes hon af en mycket närstående art. Om vin- 

 tern linnes hon i nordliga Afrika, I Sverige är 

 tranan en rätt allmän fågel, som häckar här och 

 där pä lämpliga lokaler från östra Skåne upp till 

 Muonioniska (Wolley enligt Dresser). På det stora 

 norrländska skogsområdets mossar och myrar torde 

 hon vara allmännast. I södra Norges skogstrakter 

 förekommer hon tämligen talrikt och häckar på af- 

 sides liggande myrar såväl i barrskogen som i björk- 

 regionen pä fjällen, ja på Hardangervidden vid 

 Nordmandslaagen på nära 1300 m. höjd. Hon 

 häckar upp till gränsen af Nordland men förekom- 

 mer endast oregelmässigt och sparsamt norr om 

 Trondhjem. Tillfälligtvis är hon några gånger fun- 

 nen långt uppe i Finnmarken (Collett). I Finland 

 bygger hon på lämpliga lokaler öfver nästan hela 

 landet undantagandes de sydvestra kusttrakterna 

 samt lappmarken norr om Muonio, Kittilä och 

 Imandra. I Enare är hon dock funnen (Palmen ; 

 Mela). I Danmark erhålles hon numera endast un- 

 der flyttningarna, men har förr häckat, t. ex. på 

 Fabers tid vid Sorö (Collin) samt möjligen så sent 

 som 1880 vid Saltbrek vik på Sjwlland (Reinhnrclt 

 18S1). På Fasröarna är hon åtminstone en gång 

 erhållen. 



Tranan plägade under många år ankomma till 

 Vestgötaslätten omkring den 12 april, till Uppland 

 någon dag senare. Till Skåne ankommer hon något 

 förr och lär där stundom visa sig redan i slutet af 

 mars; »tredje torsdagen i Tor (= mars) sätter tranan 

 sin fot på Sveriges jor». Till Vestgötaslätten återkom 

 hon på 1860-talet i stora skaror i september och 

 drog bort därifrån i slutet af månaden eller i bör- 

 jan af oktober, cl. v. s. ungefär när sädgåsen och 

 fjällvråken började infinna sig. Enstaka söderut 

 flyttande tranor har dock den ene af oss iakttagit 



såväl i juli (" 5 / 7 ) som i slutet af oktober, möjligen 

 äro de förra sådana, som förlorat ägg eller ungar. 



Tranan har ett trumpetande läte, som höres 

 vida omkring, ofta längre än fågeln kan skönjas. 

 Det är starkast hos hanen (jämför inledningen an- 

 gående bröstbenets byggnad hos tranan och sång- 

 svanarna). Ungarnas läte, som de under flykten 

 ofta låta höra, är pipande. Tranans föda utgöres af 

 växtämnen, särskildt bär af alla slag samt späda 

 växtdelar äfvensom säd och dylikt. Därjämte hafva 

 vi, förutom groft grus, i hennes mage funnit insekter, 

 snäckor och andra animaliska ämnen. 



När tranorna komma om våren, slå de gärna 

 till på odlade fält, där de plocka upp sådden. Först 

 när kälen gått ur mossar och kärr, fördela de sig 

 parvis pä häckplatserna. 



Sitt bo lägger hon på en stor tufva i den svår- 

 åtkomligaste delen af kärret, helst där hängfly gör 

 platsen otillgänglig, stundom är det doldt bland små 

 videbuskar. När man nalkas boet, söker tranan 

 smyga sig undan, ofta nedhukad och i skydd af 

 buskar eller dylikt. Men sedan ungarna kläckts, 

 flyga föräldrarna vanligen högt skrikande kring be- 

 sökaren, dock närma de sig aldrig inom skotthåll. 

 Ett af oss undersökt bo var ganska stort och bygdt 

 af gamla halfruttna potatisstjälkar. Ett annat bo 

 bestod endast af några starrstrån och videkvistar, 

 lagda i krets kring de på marken liggande äggen. 

 Äggen äro gulaktigt gråbruna eller ljusgrå med grön 

 anstrykning och med bruna fläckar. Ett par gånger 

 hafva vi funnit tranägg, som varit gråhvita utan 

 fläckar. Längd 83,5 — 108,5 mm., tjocklek 59 — 76mm. 



Jungfrutranan, Grus virgo, (L.) (Tafla 48, tig. 5). 



Syn. Anthropoides virgo. 



Namn: Numidisk trana, Nilss. Danska: Jom- 

 frutrane. 



Hufvudet ofvan, halsryggens nedre del, öfver. 

 sidan och de undre kroppsdelarna askgrå. Hufvu- 

 dets sidor, halsen samt de förlängda bröstfjädrarna 

 svarta. Undre ögonlocket och ett bakom ögat bör- 

 jande band med långa, nedhängande hvita fjädrar. 

 Vingpennorna mot spetsen svarta, vid basen grå. 

 De inre armpennorna starkt förlängda, tillspetsade 

 samt nedhängande öfver stjärten, men med samman- 

 hängande fan. Stjärten grå, mot spetsen svartgrå. 

 Iris röd. Näbb olivbrunt. Ben svartaktiga. Längd 

 787—838 mm. Vingen 460—503 mm. 



Ungfågeln liknar den gamla, men har dunklare 

 färger, hufvud och hals äro enfärgadt gråaktiga med 

 halsens främre del rundt om svart. Örontäckare och 

 inre armpennor endast obetydligt förlängda. 



