221 



Jungfrutranan har sitt hem på norra Kinas, 

 mellersta Asiens och sydöstra Europas stepper. Om 

 vintern besöker hon Nordafrika och Indien. Någon 

 enda gång förflyger hon sig långt utom sitt vanliga 

 område. Således fälldes ett exemplar i Nerike (juni 

 1S57, Nilsson) och ett annat vid Strömstad (maj 

 1874, Carlson). Till lefnadssättet lär jungfrutranan 

 likna vår vanliga trana (jämför beträffande lekar 

 sid. 219). Liksom denna lefver hon i engifte, byg- 

 ger sitt bo på tufvor i sumpiga myrar och lägger 

 två ägg, som till färgen likna vanliga tranans men 

 äro mindre. 



6 Fam. Hägrar, Ardeidae. 



I olikhet mot alla föregående vadarefåsr- 

 lar och i motsats mot suniphönsen, men i 

 likhet med storkarna kafva hägrarna näsbor- 

 rarna sittande högt upp ock öppningen mellan 

 öfver- ock mellankäkskenen liten (jämf. fig. 

 sid. 225 med dem sid. 194, 219 ock sid. 229). 

 Häraf följer, att näsborrarna bli små, de 

 omges ej af en mjuk hinna utan nedtill af 

 en hård kant, upptill af ett litet, hårdt kud- 

 veck. Storkar ock hägrar bilda äfven till- 

 sammans med en del närstående Sundevalls 

 grupp »starknäbbade vadare». Det är emeller- 

 tid i synnerket foten med dess långa tår, som 



Mogcr fot ;if rönironi '/„ jjtinlc klon på höger mcllantå '/|. 



utmärker hägrarna. Baktåns klo är stör-re än 

 mellantåns, som längs inkanten är tandad 

 (jämför öfversikten sid. 170 och vidstående 

 teckning). Deras fötter ega stor yttre likhet 



med tättingarnas, men baktåns sena är ej fri 

 som kos dessa (jämför inledningen). De 4 första 

 kandpennorna i regel med nära spetsen in- 

 skuret inf an. Stjärten af 10 — 12 pennor. 

 Nackens ock framhalsens fjädrar ofta för- 

 längda. Hufvudets sidor framför ögonen nakna. 

 De rugga om kosten. 



Hägrarnas ungar födas dunklädda men 

 kvarstanna liksom storkars, roffaglars (jämför 

 sid. 118) ock pelikanfåglars m. fl. i boet tills 

 de äro flygfärdiga, samt matas kärunder af för- 

 äldrarna. Särskildt under flykten bäres kalsen 

 så starkt S-formigt krökt, att kufvudet nära 

 nog kvilar mot kroppen. Under kvila kalles den 

 stundom liksom näbbet rätt uppåtsträckt. Häg- 

 rarna springa jämförelsevis dåligt, men äro 

 skickliga vadare, som lefva vid grundt vatten 

 ock lifnära sig kufvudsakligen af fisk och små- 

 djur. Hägrarna lefva i engifte — många af dem 

 käcka koloni vis — ock lägga 3 — 5 relativt små, 

 enfärgade, ofta blåaktiga äggafen karaktäristisk 

 spolform,. som återfinnes hos pelikanfåglarna. 



Hägrarna bebo kela jorden med undan- 

 tag af de kögnordiska länderna, men äro tal- 

 rikast i tropikerna. De omfatta närmare 100 

 arter, numera stundom fördelade på ända till 

 26 släkten och undersläkten. 



Öfversikt al släktena. 



I. Underbenets nedre nakna del längre än hallva 



tarsen* ( Ardea. 



II. Underbenet fjäderklädt till nära hälleden. 



A. Öfvernäbbet nästan rakt, tarsen kor- 



tare än mellantån Botaurus. 



B. Öfvernäbbet ända från roten svagt 



nedböjdt, tarsen något längre än 



mellantån Nycticomx. 



Hägersläktet, Ardea, Briss. 



Till öfversiktens kännemärken kan läggas, att 

 halsen är lång och smal samt klädd med korta 

 fjädrar. Hägrarna häcka kolonivis och äro i rörelse 

 om dagen. 



Hägersläktet omfattar c:a 50 arter, som i all- 

 mänhet äro jämförelsevis storvuxna. 



* Förutom lios Ardea ralloides (se noten sid. 223), som 

 visserligen liar underbenet bart längre upp än rördrom marna, 

 men ej så långt som de egentliga hägrarna, 



