222 



Ölversikt al" arterna. 



I. Tarseii längre än mellantån med klo. 



A. Färgen ofvan askgrå A. cimrea. 



B. Färgen ofvan hvit A. alba. 



II. Tarsen lika lång som mellantån med klo A. purpurea. 



Gra hägern, Ardea cinerea, L. (Tafla 49, fig. 2, 

 gammal, fig. 3, ung fågel). 



Namn: Häger: Häjer, Häjrek (Smal.). Norska: 

 Heire, Graaheire, Fiskeheire, Regre. Danska: 

 Fiskeheire, Gråa Heire, Skredheire. Färöarna och 

 Island: Hegri. Finska: Haikara, Harmaa halkar a. 



Ofvan askgrå. Skulderfjädrarna ljusare, till- 

 spetsade och förlängda. Vingpennorna gråsvarta, de 

 inre armpennorna grå. Vingens framkant hvit, dess 

 täckfjädrar liksom kroppssidorna grå. Stjärten grå. 

 Hjässan och nacktofsen svarta. Hufvudet för öfrigt 

 och strupen hvita. Halsen grå med ett band af 

 svarta fläckar längs framsidan. De förlängda bröst- 

 fjädrarna samt undersidan hvita. En stor fläck på 

 hvardera sidan om bröstet samt uhdergumpen svarta. 

 Könen lika. Iris gul. Näbb gult. Ben mörkgrå. 

 Längd 960—1060 mm. Vingen 450—480 mm. 



Ungfågeln har hela hufvudet ofvan grått, med 

 en kortare svart tofs. Det svarta på bröstets sidor 

 och undergumpen saknas, likaså de förlängda skul- 

 derfjädrarna. 



Dunungen: ofvan brungrå, under hvitgrå. Du- 

 nen på hjässan med mycket förlängda grågula spetsar. 



Grå hägern har en vidsträckt utbredning. Han 

 förekommer i Europa upp till mellersta Skandina- 

 vien, i Afrika ända till Kap, i Asien ända till Japan 

 och slutligen i Australien. I Sverige finnes han 

 endast i de sydliga landskapen, där han, trots ifrig 

 förföljelse, flerestäcles ännu är "rätt allmän, t. ex. vid 

 Trolleholm, Snogeholm och Öfvedskloster, om än ej 

 så talrik som förr. I Blekinge skall han ej vara 

 sällsynt, och vid Nömmen söder om Eksjö häckar 

 han (Sundström). Likaså skall han häcka på Hal- 

 landsås (Carlson) samt vid Hjerteredsjön öster om 

 Varberg (Jägarförb. tidskrift 1887).* För öfrigt äro 



* Enligt gamla mäns utsago har en mindre hägerkoloni 

 runnits i Gillbergadalen i Värmland, men har den för c:a 70 

 år sedan försvunnit (S. W. Tenow i bref. Jämför uppgifter 

 i Nilsson, (Jarlson m. fl. ställen). Uppgifter finnas om att 

 hägrar häckat i Vase i Värmland (Tenow), på Dal (Carlson), 

 i Kils socken i Nerike (Kinberg), och Tysslinge i samma 

 landskap (Sundström 1868). Dock torde alla utsagor om 

 hägerns häckning, som ej grunda sig på direkta fynd af 

 lägelkännare, böra mottagas med stor försiktighet, då såsom 

 ofvan framhålles ungfåglarna ströfva vida omkring och lätt ge 

 anledning till falska uppgifter. De af Kinberg (s. 641) efter 

 Kolthoff meddelade uppgifterna om kolonier vid Borås och 

 Jönköping bero pä misstag. 



enstaka exemplar ofta anträffade på eftersommaren 

 i Bohuslän, Vestergötland, Östergötland (vid Tåkern), 

 på Öland och Gotland, i Värmland, Nerike, Upp- 

 land, ja t. o. m. i Dalarna och Jämtland (Kinberg, 

 Carlson, Sundström), pä senare stället sannolikt 

 förfrugna från Norge. Vid Norges blida vestkust 

 häckar han från ' trakten af Stavanger åtminstone 

 upp till Trondhjemsfjorden. Norr härom är han 

 tillfälligtvis anträffad (d. 2 ;/ 9 1891) ända uppe vid 

 Skjservö (70° N. Br.) (Collett). I Finland är han 

 med full säkerhet funnen ett par gånger, nämligen 

 vid Esbo ( 7 / 8 1872, i juli 1874) och vid Helsing- 

 fors ("/, 1885) samt våren 1S81 död på isen vid 

 Åland (Palmen, Mela). I Danmark är lian flerestäcles 

 allmän samt öfvervintrar stundom (Collin), men skall 

 numera årligen aftaga i antal. 



Hägern är en bland våra tidigare vårfåglar och 

 anländer till Skåne i slutet af mars. Höstflytt- 

 ningen infaller i slutet af september och första 

 hälften af oktober. Han öfvervintrar i Tyskland, 

 och vid Norges kust stanna likaledes en del individ 

 kvar (Collett). 



Hägern söker sin föda vid grunda stränder, så- 

 väl vid hafvet som vid insjöar. Vanligen i närheten 

 af vatten, stundom dock tämligen långt därifrån, 

 slår han i större eller mindre sällskap ned sina bo- 

 pålar. Oftast bygga de i någon högväxt löfskog, 

 helst bok eller alm. I Norge häckar han äfven 

 ofta i furubestånd eller på branta klippor. Härifrån 

 göra de gamla fåglarna utflykter till närmaste fisk- 

 vatten. Under fisket står hägern ofta stilla ett 

 stycke ut i vattnet för att plötsligt, när något byte 

 närmar sig, blixtsnabbt gripa det med sitt skarpa 

 näbb, eller ock vadar han fram och åter längs 

 stranden. Utom sin älsklingsföda, fisk och fisk- 

 yngel, förtär hägern insekter, råttor och sorkar samt 

 äfven grodor. När ungarna äro flygfärdiga, skingras 

 de och ströfva sedan vida omkring. Sådana kring- 

 flackare infinna sig årligen t. ex. i norra Vestergöt- 

 land från och med juli månad tills in i oktober, så 

 vid Venern, Hornborgasjön och sjön Östen, likaså 

 vid Mälaren, och stundom flyga de öfver till Got- 

 land (jämför noten här ofvan). Nätterna tillbringa 

 hägrarna oftast i bestämda träd, lätta att upptäcka 

 på de hvita fågelexkrementen. 



Hägerns flykt erinrar om en roftagels, och dä 

 han härvid bär sin långa hals indragen, får han pä 

 afstånd en viss likhet med en örn. På marken rör 

 han sig långsamt och afmätt. Hägern är ytterst 

 skygg och var. Hans läte är ett sträft, högt »kraick», 

 som han under flykten ej sällan låter höra, vid boet 

 har han ett varningsläte. 



Som redan nämndt, häckar hägern i kolonier 



