225 



mörkbrun med smala, gulaktiga kanter längs fjä- 

 drarna samt kroppssidorna med några mörka längs- 

 streck. Hufvudets sidor och nacken rödbruna. Eljest 

 är hon lik hanen. Iris gul. Näbb grönaktigt gult. 

 Längd c:a 300—350 mm. Vingen 136—159 mm. 



Ungfågeln liknar honan men har ofvan gula 

 kanter rundt hela fjädrarna samt mörka fläckar 

 längs de öfre vingtäckarna. 



Dvärgrördrommen tillhör Europa med undan- 

 tag af dess kallare delar samt bebor äfven vestra 

 Asien. Österut ersattes han af en närstående art. 

 Vintertid finnes han långt ned i Afrika. I norden 

 är han ytterst sällsynt. I Danmark är han dock 

 funnen några gånger, såsom i Jylland vid Nörholm, 

 upprepade gånger i trakten af Kibe (bl. a. 21 / 4 1878, 

 V s 1881), i närheten af Ringkjöbing (mars 1871), 

 vid Saaby (juni 1865), vidare på Pyen vid Östrup- 

 gaard, vid Paaborg (februari) och i närheten af 

 Odense (Rönningesögaarcl) samt på Langeland ( 2S / 6 

 1874) och på Sjselland nära Ringsted. Han har 

 likväl aldrig iakttagits häckande. I Sverige skall 

 han ha skjutits vid Vesterås (1823) samt vid Dags- 

 torps mosse i Skåne (okt. 1849, Nilsson). Dessutom 

 finnas ett par mera sväfvande uppgifter om före- 

 komst i Skåne (Sundström 1877, Wallengren 1854). 

 I Norge är han anträffad vid sjön Sevalen i Tonset 

 ("/, 1883, Collett). I Finland är han ej iakttagen. 

 På Strömö, Freröarna, är han fångad (april 1834), 

 likaså på Island (Collin). 



Såväl till utseende som till lefnadssätt liknar 

 dvärgrördrommen mycket rördrommen. Boet lägges 

 vanligen något öfver marken bland täta buskar och 

 vass eller i ett öfvergifvet skatbo. Äggen äro i all- 

 mänhet 5—9, blåaktigt hvita, 33 — 37 mm. långa 

 och 24 — ^27 mm. tjocka. . 



Natthägersläktet, Nycticorax, Steph. 



Natthägrarna ha liksom rördrommarna jämförelse- 

 vis kort hals med yfvig fjäderbeklädnad och dessutom 

 en lång men gles nacktofs. Det svagt böjda näbbet är 

 gröfre och något kortare än hos de föregående släktena. 

 Stjärten har 12 pennor. Könen lika, men ungarna 

 med afvikande dräkt. Släktet omfattar 9' arter. 



Natthäg-ern, Nycticorax griseus, (L.) (Tafla 49, fig. 5). 



Syn. Ardea nycticorax, L. 



Namn: Danska: Natheire. 



Hufvudet ofvan och ryggen svartgröna, glän- 

 sande. Nacken prydd med en lång tofs af smala, 

 hvita fjädrar. Vingar och stjärt grå. Panna, hals 



och undre kroppsdelar hvita— h vitgrå. Könen lika. 

 Iris röd. Näbb svartaktigt. Benen ockragula. Längd 

 c:a 535 mm. Vingen 285—330 mm. 



Ungfågeln: ofvan mörkbrun, halsen med smala, 

 gulbruna längsfläckar, rygg och vingar med trekan- 

 tiga, hvita fläckar. Under hvit med mörkbruna 

 längsfläckar. Senare saknar ungfågeln fläckarna. 

 Den är då ofvan gråbrun med antydan till metall- 

 glans. Hufvudet ofvan svartbrunt. Under hvit 

 med gråbrun kräftrakt. 



Natthägern finnes i södra och sydöstra Europa, 

 i Afrika ända ned till Kap, i Asien till Japan och 

 den malajiska arkipelagen samt i Nordamerika. 

 Från Danmark känna vi, förutom några äldre fynd 

 från »hertigdömena», däraf ett par från Sylt, att 

 han skjutits vid Ribe (maj 1821?) samt uppgifves 

 ha setts därsammastädes ( 12 / 8 1874). På Fasröarna 

 är han funnen (juli 1878) (Collin). I Sverige är 

 han endast fälld en gång, en ungfågel, vid Silf- 

 åkra i Skåne ("/„ 1863, Kinberg). I Norge har 

 han aldrig visat sig, ej heller i Finland. 



Natthägern uppehåller sig vid och i närheten 

 af vatten. Om dagen hvilar han ofta i något träd 

 men blir vid skymningens inbrott lifligare och söker 

 under natten sin föda. Han häckar kolonivis och 

 helst i höga träd. Ej sällan lär man finna honom 

 bosatt i andra hägerkolonier. Äggen, 3 — 5 till an- 

 talet, äro blåhvita eller grönaktigt hvitblå samt 

 45 — 55 mm. långa och 33 — 38 mm. tjocka; 



7 Fam. Storkfåglar, Ciconiiclae. 



Storkfåglarna ega ett kraftigt, långt och 

 merendels rakt näbb (se dock Tantalini), som 

 i likhet med hägrarnas har små, högt liggande 



Skalle af stork 3 /. 



näsborrar (jämf. s. 221). Benen äro långa och 

 deras nakna del klädd af nätlikt skulpterad hud 

 (und. Ibis). Alla f ramtårna vid roten förbundna 

 genom en hud. Baktåns fäste ligger alltid åt- 

 minstone något högre än de andra tårnas (se 

 omstående figur). Klorna små, den på midttån 

 saknar regelbunden tandning och är aldrig 

 mindre än baktåns (jämf. hägrarna, sid. 221). 



29 



