227 



Helt hvit med ett rostgult band öfver bröstet. 

 Honan är något mindre och har kortare näbb. Iris 

 röd. Näbbet s vartaktigt, näbbskeden ofvan gul med 

 svart kant. Fötterna svartaktiga. Längd e:a 815 

 mm. Vingen c:a 380 mm. 



Ungfågeln saknar nacktofsen, äfvensom det rost- 

 gula bandet öfver bröstet, samt har de yttre hand- 

 pennorna med spetsarna och utfanet bruna, de inre 

 med en brun fläck midtpå. 



Skedstorken tillhör mellersta och södra Europa 

 och norra Afrika samt går österut till Indien och 

 Sibirien. Han häckar i Holland. Till norra Europa 

 förirrar han sig någon gång, och Linné upptar arten 

 som svensk jämte uppgiften, att han skulle finnas 

 i Vesterbotten och Lappland. I Grillska samlingen 

 förvarades 1796 ett exemplar, som sades vara funnet 

 i Sverige. Dessa uppgifters värde förefaller dock tvifvel- 

 aktigt. I Norge åter är han funnen, dels på Jaederen 

 1832 och i trakten af Tönsberg 1836, dels kom 

 (7 10 1888) en flock af 11 stycken till Listerland; 

 7 fälldes, bland h vilka endast fanns en äldre fågel 

 (Collett). Om skedstorkens förekomst i Finland 

 finnas en del äldre och osäkrare uppgifter, dessutom 

 är ett exemplar dödadt på Högland (Palmen). Vid 

 Archangel säges en flock ^>å 4 stycken ha anträf- 

 fats (Meves 1871). I Danmark är han fälld dels 

 på norra SJEelland (1848), dels nära Nakskov på 

 Lolland (°- 2 / 4 1864), dels (3 st.) nära Odense ( l3 / 5 1884), 

 där några skötos ur en flock, dels slutligen i Jyl- 

 land nära Ringkjöbing (1850 och våren 1862) och 

 nära Ribe någon gång i förra hälften af 1860-talet. 

 På Faeröarna är han en gång funnen (Collin). 



Till lefnadssätt och vanor liknar skedstorken 

 rätt mycket storkarna. Boet lägges helst i träd, 

 i låga snår eller bland vassen. Skedstorken häc- 

 kar kolonivis. Äggen äro hvita med bleka röda 

 fläckar. 



3 Underfam. Storkar, Ciconiini. 



Näbbet stort, kägellikt, i regel rakt, spetsigt 

 och med en inskärning bakom spetsen. Näsgrop 

 saknas. Klorna oftast korta, trubbiga och platta 

 (se motstående fig.). Storkarna rugga om hösten. 



Underfamiljen omfattar omkring ett tjog arter, 

 som företrädesvis bebo gamla världen. 



Storksläktet, Ciconia, Briss. 



Näbbet rakt med något inböjda kanter och näs- 

 borrarna i en liten rännlik grop nära pannan. En 

 fläck på strupen, ett band mellan näbbet och ögat 



samt en ring kring detta äro nakna. 4:e och 5e 

 handpennorna äro längst, de 5 första närmare roten 

 med inskuret infan. Stjärten är kort och afrundad, 

 af 12 pennor. Könen äro lika, men ungarna bli 

 först under 3:e året fullt utbildade. 



Storkarna äro stora fåglar, som röra sig lång- 

 samt och liksom med värdighet; på marken gå de 

 tämligen raka, med sträckt eller svagt S-böjd hals, 

 och man ser dem aldrig springa. De flyga högt 

 och uthålligt men ej särdeles snabbt och bära under 

 flykten halsen rakt framsträckt samt benen utsträckta 

 längs stjärten. Ofta ses de kretsa uppe i luften, 

 och stundom segla de härvid med orörliga vingar. 



Sina bon lägga de vanligen i träd eller på 

 andra upphöjda föremål, och de lefva i engifte, 

 h varje par för sig. De lägga 3 — 5 hvita ägg. 



Storkarna nära sig af mindre djur, såsom in- 

 sekter, grodor, maskar, sniglar, sorkar, fågelungar 

 o. s. v., samt äro mycket rofgiriga. 



Öfversikt af arterna. 



I. Dräkten hvit med svarta vingpennor C. ciconia- 



II. Dräkten svartaktig med bröst och mage hvita C. nigra. 



Storken, Ciconia ciconia, (L.) (Tafla 48, fig. 1). 



Syn. Ciconia alba, Bechst., C. linnéi, Malm. 



Namn: Hvit stork; Sturk (Smal., Vestergötl.); 

 Husstork, Smitt. Norska och danska: Stork, Hvid 

 Stork. Finska: Valkea tuonenkurki, Valkea haikara. 



Hufvud, hals, rygg, vingar, undre kroppsdelar, 

 undre vingtäckare, bakrygg, öfvergump och stjärt 

 hvita. De stora vingtäckarna och vingpennornas 

 synliga delar svarta. Vingpennorna vid rotea hvita, 

 ytterfanets inre del silfvergrå. Könen lika. Iris mörk- 

 brun. Det nakna kring ögat svart. Näbb och ben 

 röda. Längd 1010 — 1040, vingen 535—570 mm. 



Ungfågeln liknar de gamla men är rent hvit, 

 medan de gamla alltid äro mer eller mindre smut- 

 siga. 



Dunungen: hvitaktig. De svarta skulderfjädrarna 

 visa sig rätt snart. 



Storken finnes utom i mellersta och södra 

 Europa äfven i Afrika samt i Persien, Indien och 

 Japan. I England är han endast en tillfällig gäst. 

 Mot norden går han upp till södra Sverige. I Skåne 

 har han förr i tiden varit mycket allmän samt äf- 

 ven häckat i Halland upp till Varberg, men på de 

 sista årtiondena i hög grad aftagit; han häckar 

 dock ännu på åtskilliga ställen i nämnda provinser. 

 Vid Göteborg häckade han 1872 (Malm). För öf- 

 rigt anträffad några få gånger i Göteborgstrakten. 



