228 



Han förvillar sig, i synnerhet om våren, längre upp 

 åt landet och är sålunda funnen ända uppe i Da- 

 larna, i Värmland och vid Upsala. På Vestgöta- 

 slätten visade han sig på 1860-talet nästan årligen, 

 men förföljdes alltid af befolkningen. Äfven på 

 Öland och Gotland har han visat sig. I södra 

 Norge är han rätt ofta anträffad, någon gång flock- 

 vis, i synnerhet i april och maj, men aldrig funnen 

 häckande. På vestlandet är han funnen på JaBderen 

 upprepade gånger samt i Hardanger (april 1867). 

 Som anmärkningsvärdt framhålles ett sent fynd 

 vid Dröbak ( 6 / 12 1891, Collett). I Finland är han 

 mycket sällsynt. Ett exemplar fälldes vid Borgå 

 (sept. 1843) och ett sågs på Kimito (Olsson 1894), 

 ett tredje skall ha setts nära Fredrikshamn (juni 1869), 

 ett fjärde erhölls nära Heinola i Tavastland ( 5 / 5 1865). 

 Vidare sågs en stork i Sodankylä, c:a 67° 30' N. Br., 

 (»vårsommaren» 1850, Palmen). I Danmark har han 

 förr funnits talrikt öfver hela landet, men har 

 mångenstädes aftagit i antal. 1856 var ett olyck- 

 ligt år för storkarna, i det många ej kommo åter 

 till sina gamla häckplatser. Sannolikt hade de om- 

 kommit vid färden öfver Medelhafvet. På Born- 

 holm skall storken saknas (Collin). 



Där han häckar, är storken en allmänt omtyckt 

 och skyddad fågel, som nästan blifvit ett slags tam- 

 djur. Man ser honom helt orädd röra sig bland 

 menniskor och husdjur. Det är denna hans för- 

 trogenhet med menniskan, som gör att han vanligen 

 faller offer för hennes mordlust, så snart han visar 

 sig på trakter, där man ej lärt sig hålla af och 

 skydda honom. Omöjligt är ej, att storken, om be- 

 folkningen hade lämnat honom i ro, för längesedan 

 bosatt sig på Vestgötaslätten. 



Tidigt om våren, omkring 4 — 8 april, ankom- 

 mer storken till Skåne. Hanen kommer en tid 

 före honan, folket tror att han då inspekterar boet 

 och sedan återvänder söderut för att hämta makan. 

 Han flyttar vanligen bort i augusti — september, 

 men stannar någon enda gång mot slutet af okto- 

 ber. Storken trifves bäst, där åkerfält eller sänka 

 ängar omväxla med träsk eller långgrunda sjö- 

 stränder. 



Storken anses bringa lycka åt den gård, där 

 han bor, och är dessutom onekligen en stor pryd- 

 nad. Också gör den skånske landtmannen hvad 

 han kan för att locka storken till sig och sedan 

 hålla honom kvar. Vanligen fäster man ett liggande 

 vagnshjul på ryggåsen af något hus för att under- 

 lätta bobyggnaden. För hvarje år bygga fåglarna 

 på boet, som till slut stundom uppnår en sådan 

 storlek och tyngd, att det måste flyttas för att ej 

 skada huset. 



Storken lefver visserligen i strängt engifte; 

 dock höra berättelserna om de räfst- och rättare- 

 ting, som skola anställas med otrogna makor och 

 vanligen slutas med lifsstraff för dessa, till den 

 rika krets af sägner, som utbildats om storken. 

 Kanske är det en möjligen befintlig vana att aflifva 

 sjuka ungar före flyttningen söderut, som ligger till 

 grund för denna sägen. Endast honan rufvar, men 

 hanen matar henne troget, och man ser honom ofta 

 bredvid sin maka på boet. När han hvilar, intar 

 storken en rak ställning, vanligen med näbbet snedt 

 nedåtriktadt. När de äro tillsammans, klappra de 

 ofta liksom samtalande med näbben; något annat 

 läte hafva vi aldrig hört dem frambringa. Deras 

 flykt är lätt och vacker. Storken äter nästan all 

 djurisk föda han kommer öfver, hufvudsakligen in- 

 sekter och larver samt grodor och fåltmöss, men 

 man omtalar äfven, att han angripit större djur, så- 

 som andungar, ängsknarrar, rapphöns och igelkottar, 

 ja t. o. m. harar och en räf. 



De 3 — 5 hvita äggen äro 73 — 78 mm. långa, 

 53 — 57 mm. tjocka och läggas i slutet af april eller 

 början af maj. 



Svarta storken, Ciconia nigra, (L.) (Tafla 48, fig. 2). 



Syn. Melanopélargus niger. 



Namn: Odensvala (Smal., Österg.); Skogsstorlc, 

 Smitt. Norska: Sort Storle. Danska: Sort Stork, Sort 

 Heire. Finska: Musta tuonenkurki, Musta haikara. 



Hufvud, hals och öfre kroppsdelar svarta med 

 grön och rödaktig metallglans, som på hufvud och 

 hals är mycket stark. Vingpennorna och stjärten 

 brunsvarta. Bröst, buk och undre stjärttäckfjädrar 

 hvita. Iris rödbrun. Den nakna fläcken kring ögat 

 samt näbbet och benen röda. Längd 990 — 1090 

 mm. Vingen 525 — 565 mm. 



Ungfågeln har hufvudet och synnerligen halsen 

 med tättsittande gråhvita fjäderspetsar. 



Dunungen: vid kläckningen gråhvit. Sedan 

 framkomma vingarnas, stjärtens, skuldrornas, ryggens 

 och hufvudets svarta fjädrar i nu nämnd ordning. 



Svarta storken finnes i södra, mellersta och en 

 del af norra Europa, i Afrika ned till Kap samt i 

 Asien uti Indien, Kina och sydöstra Sibirien. Hos 

 oss går han som häckfågel längre mot norden än 

 föregående art. I Sverige är han, i synnerhet förr, 

 funnen häckande på åtskilliga ställen från och med 

 Skåne upp i Vester- och Östergötland samt Nerike, 

 i Skåne t. ex. på Klöve hallar och vid Baldringe, 

 i Småland vid Lyckas och på Dummemosse* nära 



8 Enligt bref från E.Wibeck skall han ännu i slutet af 

 80-talet ha häckat där. 



