230 



Rallsläktet, Rallus, L. 



Näbbet längre än hufvudet, smalt och svagt 

 nedböjdt, hoptryckt och med skarpa käkkanter. Näs- 

 gropen sträcker sig öfver mer än halfva näbbets 

 längd. Näsborrarna nära näbbroten, smala och om- 

 gifna af en hinna. Benen medelmåttigt långa, starka 

 och nakna något öfver hälleden. Pramtårna långa 

 och smala. Baktån når ungefär 7 3 a f tarsens längd. 

 Framsidan af tärs och tår klädd med tvärplåtar. 

 Stjärten kort och smal, nästan dold af täckfjädrarna. 



Släktet omfattar 10 arter, spridda öfver större 

 delen af jorden. I norden finnes endast en art. 



Vattenrallen, Rallus aquaiicus, L. (Tafla 50, flg. 1). 



Namn: Norska: Vandrixe, Jordhenne. Danska: 

 Vandrixe, Vandvagtel, Skovrixe. Faäröarna: Jeara- 

 kona, Järdakona. Island: Keldusvin. Finska: 

 Bantakana. 



Ofvan brun med stora, svarta fläckar längs 

 fjädrarnas midt. Vingpennorna mörkbruna. De 

 inre. armpennorna och stjärten af ryggens färg. 

 Strupen hvitaktig. Hufvudets sidor, halsen framtill 

 och bröstet mörkt blågrå, stundom med nästan öfver- 

 vägande brun inblandning. Buk, sidor och undre 

 vmgtäckare svarta med hvita tvärstreck. Undre 

 stjärttäckare hvita med svarta fläckar och rostfär- 

 gade spetsar. Könen likna hvarandra, men honan är 

 något mindre. Iris gulbrun — orangefärgad. Näbb 

 mörkbrunt, vid roten rödaktigt. Fötter brunaktigt 

 köttfårgade. Längd 268—314 mm. Vingen 110 — 

 125 mm. 



Ungfågeln liknar den gamla men är på undre 

 kroppsdelarna fläckig af gråaktigt och svart, med 

 en svart fläck framför och under ögat. Iris grå- 

 brun. 



Dunungen : svart. 



Vattenrallen finnes i Europa med undantag af 

 dess nordligare delar och går mot öster till Central- 

 asien, om vintern anträffas han i Indien och norra 

 Afrika. I Sverige är han sannolikt allmännare än 

 de rätt sparsamma fynden gifva vid handen. Han 

 är på passande lokaler funnen här och hvar från 

 Skåne upp till Gefletrakten. Enligt en äldre, så 

 vidt vi känna, ej sedan bestyrkt uppgift skulle han 

 vara allmän i Dalarna (Nilsson). Kända häckplatser 

 finnas bl. a. vid Nöbbelöf och Vesum i Skåne (Sund- 

 ström), Tåkern i Östergötland, Hornborgasjön i 

 Vestergötland, vid Hjälstaviken, samt i Upsalatrak- 



ten vid Ekoln och vid Marielund. På Öland fin- 

 nes han på flertalet passande platser (Kolthoffj, och 

 äfven på Gotland skall han ej vara sällsynt (Sund- 

 ström). I Norge träffas han, om än sällsynt, i kust- 

 trakten åtminstone till Trondhjem. Han torde 

 häcka på de flesta för honom lämpliga lokaler. Of- 

 tast är han funnen kring Frederiksstad, vid Lister- 

 land, på Jffideren, i Hardanger och närliggande kust- 

 trakter, på Romsdalskusten och kring Trondhjems- 

 fjorden (Collett). Om han än regelbundet öfver- 

 vintrar, så lämnar dock, att döma af fynd vid fy- 

 rarna, en del landet öfver vintern. I Finland är 

 han funnen endast en gång, vid Helsingfors ('% 

 1844) (Palmen). I Danmark anträffas han allmän- 

 nast under flyttningstiderna, men är äfven iakttagen 

 häckande, såsom vid Ringkjöbingfjorden, vid Rosen- 

 holm på vestra Jylland, vid Odense, Frederikssund på 

 Sjadland, Maribo på Lolland m. fl. ställen. Och han 

 är rätt ofta funnen öfvervintrande (Collin). På Island 

 finnes han, ehuru sällsynt, och öfvervintrar där vid 

 brädden af varma källor. Fseröarna skola årligen 

 besökas (Collin). 



I Sverige är vattenrallen i det stora hela en 

 flyttfågel, om än några skola öfvervintra i Skåne 

 och vid Göteborg. Vi hafva erhållit exemplar, an- 

 träffade under flyttning såväl i midten af april som 

 långt in i maj, och äfven höstflyttningen synes nå- 

 got obestämd till tiden. 



Bland vass och vattenväxter i sumpiga träsk, 

 helst där hängdy finnes, håller vattenrallen till. 

 Hans undangömda uppehållsort jämte hans egen- 

 skap af nattfågel göra, att han lätt undandrager sig 

 uppmärksamhet. Han löper ytterst snabbt äfven 

 på den lösaste dy eller på flytande näckrosblad 

 eller vasstrån. Han simmar väl och gärna samt 

 liknar då till sina rörelser rörhönan. Hans flykt 

 är långsam och tung, och han flyger ogärna samt 

 endast korta bitar åt gången, utan försöker vanligen 

 först springande rädda sig. Lätet, som han låter 

 höra nattetid, är mycket starkt och består af ett 

 upprepadt gnisslande »rasp rasp rasp», som börjar 

 skarpt, men till sist sakta dör bort. 



Vattenrallen synes företrädesvis lefva af små 

 snäckor och vatteninsekter, men i nödfall äfven af 

 växtämnen. 



Sitt bo, som är rätt stort och byggdt af torra 

 vattenväxter, lägger han i någon tät tufva af starr- 

 gräs eller säf. Det hvilar vanligen ej på marken, 

 utan uppbäres af grässtråna. Äggen 6 — 12, of- 

 tast 10, äro grågula med grå och rödbruna, små 

 och glesa fläckar. Längd 33—37 mm., tjocklek 

 25 — 26 mm. 



