231 



Ängsknarrsläktet, Crex, Bechst. 



Näbbet kort, kortare än in tån, från sidorna 

 sammantryckt; näsgropen når balfva näbbets längd. 

 Baktån omkring '/ 4 af tarsens längd; denna är nå- 

 got längre än mellantån med klo samt såväl fram 

 som bak klädd af tvärplåtar. De förlängda skulder- 

 fjädrarna nå vingspetsen. 



Ängsknarrarna rugga två gånger årligen, men 

 båda dräkterna äro lika. Till släktet räknas nu- 

 mera blott en art. 



Ängsknarren, Crex crex, (L.) (Tafla 50, fig. 5). 



Syn. Gallinula crex, Ortygometra crex, Crex 

 pratensis, Bechst. 



Namn: Kornknarr, Akerknarr, Rågknarr, 

 Knarr, Angssnärpa, Angsskära, Ängsslcärra, Gräs- 

 skära, EågsJcärra, Nattskära, Vaktelkung ; Åker- 

 skära (Östergötl.); Horsaskärra, Säaknarr, Åker- 

 höna (Smal.); Arteknarr, Komknerk, Rugstret, 

 Bjuggbit ( Vestergötl.); Båg gnark, Åker gnark (Värml.); 

 Gräsknarr (Sörml.) ; Knark, Knerka (Nerike) ; Vir- 

 snarp (Oroust) ; Äkersnarp (Öl.) ; Skärsax, Gräsand 

 (Östra Uppl.); Knarsk, Bögskära, Akor-reka (Hcl- 

 singl.); Rågknärpen (Dalarna) ; Kvånnskrajka (Mora); 

 Kvönn (Orsa); Rikmännen (Rättvik); Sigderifvare, 

 Seidereifver (Gotl.). Norska: Ager-rixe. Danska: 

 VagteTkonge, Ager-rixe, Engsnarre, Skrcepfagl; 

 Agerhöne (Bornholm) ; Knarkand, Knerkand, Knar. 

 and, Skrcepand (Thy). Färöarna: Eåkurskrivt. 

 Finska: Ruisrääkkä; Ruislintu (Savolaks). 



Öfversidan och stjärten svarta med breda, oliv- 

 bruna fjäderkanter. Öfre och undre vingtäckare 

 rödbruna, de öfre ofta med gråhvita tvärband. Ving- 

 pennorna mörkt gråbruna, armpennorna med röd- 

 brun anstrykning, de inre af ryggens färg. l:sta 

 handpennans fan blekgult. Ett bredt band öfver 

 ögat samt bröstet klart askgrå. Strupen, buken 

 midtpå och undergumpen gulhvita; sidorna röd- 

 bruna med gråhvita tvärband. Honan har det blå- 

 grå på bröstet och ofvan ögat otydligt och starkt 

 uppblandadt med brunt. Iris gulbrun — mörkt brun- 

 grå. Näbb mörkbrunt. Fötter gråaktigt köttfärgade. 

 Längd 250—280 mm. Vingen 126—145 mm. 



Ungen saknar det blågrå och har bröstet gul- 

 grått, undersidan mer hvit och sidorna ej regel- 

 bundet tvärbandade. 



Dunungen: svart. 



Ängsknarren bebor större delen af Europa och 

 finnes mot öster i Sibirien till Jenisej, i Central- 

 asien samt till Muscat i Arabien. Vintertid besöker 

 han Afrika, tillfälligtvis är han funnen i Amerika 



och på Grönland. I Sverige är han mycket allmän 

 på för honom lämpliga lokaler från och med Skåne 

 upp till höga norden. Han aftar i antal norrut, 

 men är funnen ända vid Muonioniska (Sunde vall). 

 Äfven i Norge är han allmän och förekommer re- 

 gelbundet ungefär upp till polcirkeln, norr därom 

 är han en mer oregelbunden besökare, men erhållen 

 uppe vid Tromsö. På fjällen går han så högt som 

 odlade marker finnas (Collett). I södra Finland är 

 han allmän, norr om Kuopio blir han sälls3'nt, men 

 är iakttagen vid Uleåborg och i Pudasjärvi samt 

 på gränsen till ryska lappmarken (Palmen). I Dan- 

 mark skall han häcka mångenstädes, men vara all- 

 männast under flyttningstiderna. På Bornholm är 

 han icke allmän (Collin). Nilsson framhåller som 

 en egendomlighet, att ängsknarren förekommer lik- 

 söm fläckvis och ofta saknas på vissa områden i 

 trakter, där han annars är allmän. 



Till Vestgöta- och Upplandsslätterna, där ängs- 

 knarren är m} r cket talrik, ankommer han om våren 

 omkring den 10 — 14 maj. Höstflyttningen försig- 

 går från början af september till in i oktober. Ännu 

 i midten af oktober träffar man stundom ungfåglar 

 kvar. Ängsknarren trifves bäst på sänka, rikt gräs- 

 beväxta slätter eller ock på åkerfält. Om han än 

 är i rörelse äfven om dagen, blir han dock lifligare 

 vid nattens inbrott. Liksom sina släktingar springer 

 han snabbt, vanligen i nedhukad ställning med 

 framsträckt hals, och han rör sig med lätthet i de 

 tätaste sädesåkrar. -Hans flykt är tämligen tung 

 och långsam, och han flyger sällan och ogärna. 

 Hanens välkända, under fortplantningstiden i syn- 

 nerhet om natten så envist upprepade skrik kan 

 återges med »snarp arp». Då han ropar, står han 

 upprätt med sträckt hals och uppåtriktadt näbb. I 

 mycket kort gräs skriker han stundom liggande ; han 

 trycker då hufvudet med krökt hals mot ryggen 

 och riktar näbbet snedt uppåt. 



Ängsknarren är under sommaren mycket sta- 

 tionär. Man hör således vanligen hans skrik från 

 samma plats. Blir han uppstött, springer han snart 

 åter till det lilla område han utvalt. Han lefver i 

 monogami, och honan ensam rufvar. Ängsknarrens 

 föda utgöres af insekter, maskar, sniglar och andra 

 smådjur. Äggläggningen inträffar vid mycket olika 

 årstid. Man finner nylagda ägg från början af juni 

 ända till in i augusti, ja, Collett omtalar ett fall, 

 då de funnos i september. I regel läggas dock 

 äggen i midten eller slutet af juni. De äro 8 — 12 

 till antalet, till färgen h vitgula med grå och röd- 

 bruna fläckar och läggas i en med några torra strån 

 bäddad fördjupning bland gräs eller säd. Längd 

 34—39 mm., tjocklek 25—28 mm. 



