235 



På Fseröarna är hon vanlig höst och vinter. På 

 Island är hon under de senare åren ofta funnen, 

 t. o. m. häckande. Äfven på Grönland är hon en 

 gång anträffad (Collin). 



Sothönan är åtminstone hos oss en flyttfågel, 

 som kommer i slutet af april och lämnar oss i 

 oktober. 



Rikt vassbeväxta vikar, sjöar eller dammar äro 

 sothönans tillhåll. Hennes lif liknar mer en sim- 

 fågels än en vadares. Hon simmar väl, ehuru ej 

 fort, och dyker hjälpligt men sällan. Hon springer 

 tämligen bra och hennes flykt är rätt snabb. Men 

 när hon skall flyga upp från vattnet, sker det först 

 efter långvarigt plaskande. Ehuru hon mest göm- 

 mer sig i vassen, simmar hon ofta ut på klarvatt- 

 net och visar sig där höstetid och ibland om våren 

 i stundom mycket stora skaror. Fastän ingen ute- 

 slutande nattfågel, är hon mest i rörelse nattetid. 



Under fortplantningstiden är hon trätgirig och 

 jagar undan andra fåglar från boets närmaste grann- 

 skap. Sothönan har flera olika läten. Oftast hör 

 man henne ropa »kypp kypp», h vilket läte skall 



likna en hunds skällande. Dessutom skall hon låta 

 höra ett kort »pits». 



Hennes föda består af vattenväxter, men hon 

 dyker äfven efter musslor, hvilkas innehåll hon 

 förtär. Sitt bo bygger hon i regel flytande bland 

 vassen. Det är mycket stort och utgöres af en 

 mängd sammanflätade, i regel torra säfstjälkar, som 

 hon med näbbet bitit af. Någon gång bygges boet på 

 land och är då vanligen mindre. Äggen äro 7 — 12, 

 någon gång fler, så omtalar Meves (1869) fynd af 

 ett bo med 20 ägg; de likna med sin grågula, af 

 små, svarta punkter öfversållade bottenfärg alldeles 

 den torra, af svarta parasitsvampar betäckta vassen. 

 Honan lämnar dem äfven obetäckta, när hon går 

 från boet. De äro 49 — 58 mm. långa och 35 — 39 

 mm. tjocka. 



. Att sothönan liksom skäggdoppingen på sista 

 tiden mycket tilltagit i antal på samma gång än- 

 derna minskats har gett anledning till att många 

 anse de förra som orsak till det senare förhållan- 

 det. Huruvida de därvid döma rätt torde ännu 

 vara för tidigt att afgöra. 



III. Simfåglar, Natatores, 



I likhet med de båda föregående underklasserna utmärkas äfven simfåglarna af sina för ett visst 

 lefnadssätt afpassade fötter och ben. De kunna ej springa fort eller gå, ledigt, beroende på att under- 

 benets öfre del ej är fri. Stundom sakna de, såsom t. ex. lommarna, alldeles förmågan att gå. Däremot 

 äro deras ofta långt bakåt belägna fötter vanligen utmärkta simredskap, hvilket framför allt beror på 

 att framfarna eller stundom alla tårna äro förenade med en simhud eller åtminstone, såsom hos doppingarna, 

 försedda med breda och fasta simflikar. Vingarna äro af mycket växlande form, hos ett fåtal odugliga 

 till flykt och omvandlade till ett slags åror (jämf. garfågeln). De stora armtäckarna nå utöfver arm- 

 pennornas midt. Kroppen är bred och vanligen plattryckt, oftast med lång hals. Fjäderdräkten riklig 

 och tät, oftast fast, någon gång yfvig. 



Simfåglarna omfatta rätt olikartade element. Så stå andfåglarna, som samtliga inom sig äro 

 mycket nära släkt, rätt skarpt skilda från de öfriga. Alkor och måsar äro sinsemellan befryndade och 

 torde enligt nyare undersökningar ega sina närmaste släktingar i brockfåglarna. Pelikanfåglarna föras 

 ofta tillsammans med hägrar, med hvilka de erbjuda vissa likheter. 



8:de Ordningen, Andfåglar, Lamellirostres. 



Näbbet af medellängd eller t. o. m. kort, täckt af en mjuk hud, men i spetsen, alltid med en 

 hård b. k. näbbnagel, samt längs kanterna af såväl öfver- som undernäbbet försedt med en rad af tunna 

 hornskifVor, De, som sitta pä öfvernäbbet, passa in i luckorna mellan dem, som uppbäras af under- 



