239 



håll iakttager hon sina bestämda mat- och hvilo- 

 timmar. I soluppgången om morgnarna flyger hon 

 ut på fälten för att beta, återvänder så kl. 9 — 10 

 f. m. till sin hviloplats i en sjö eller vattenfylldt 

 träsk för att vid 3— 5-tiden på eftermiddagen åter 

 gifva sig till betesfälten, som hon lämnar först i 

 skymningen. Om sjöarna ännu äro isbetäckta, hvi- 

 lar hon på isen. Under dessa sina färder flyger 

 hon tämligen regelbundet samma väg. Om gås- 

 flocken under ruggningstiden, då gässen således ej 

 kunna flyga, öfverraskas betande, sprida de sig ge- 

 nast och trycka bland gräset. Förföljas de på vatt- 

 net, söka de nå land och springa sedan åt livar 

 sitt håll för att tryckande gömma sig. 



Sädgåsen är en intelligent och ytterst skygg 

 fågel. Vi hafva ofta iakttagit hur hon, länge efter 

 det hon blifvit påskjuten från någon viss plats, med 

 ett varningsskrik höjt sig hvar gång hon flugit där- 

 öfver. Sädgåsens skrik är starkt och låter nästan 

 som »kakak — kaka käck». Hennes varningssignal 

 är ett kort »kep». 



Sädgåsen lefver af växtämnen, isynnerhet frön 

 och säd. Hafre är i fångenskap hennes älsklingsföda. 

 Det ser ut som skulle makarna, följas åt året om. Så- 

 lunda hafva vi ofta både vår och höst sett, att om 

 en gås blir nedskjuten ur en flock, en annan skil- 

 jer sig från flocken och upprepade gånger oupphör- 

 ligt lockande flyger tillbaka öfver den nedskjutna. 

 Collett omtalar, att sädgässen i Meraker häcka 

 på holmar i älfven rätt långt ned i skogsområdet, 

 men medan ungarna ännu äro späda, vandrar fa- 

 miljen upp till fjällsjöarna. Sitt bo lägger hon på 

 marken, doldt af en buske e. d. Äggen äro 6 — 8, 

 smutshvita. Längd 82—91 mm., tjocklek 57—61 mm. 



Spetsbergsgåsen, Anser brachyrhynchus, Baill. 



(Tafla 51, fig. 5). 



Namn: Kortnäbbad gås; Bödfotgus, Smitt. 

 Norska: Kortncebet Gaas, Kortncebet Scedgaas. 

 Finska: Lyhytiwhlcainen hanhi. 



Spetsbergsgåsen står sädgåsen mycket nära 

 och kan nästan anses som en geografisk varietet 

 af denna. Till dräkten likna de hvarandra, dock 

 äro en del af vingens täckfjädrar ljust blågrå, på- 

 minnande om grågåsens. Hon skiljes på näbbets 

 och fötternas färg (se öfversikten sid. 237). Spets- 

 bergsgåsen är äfven i regel mindre. Längd 590—760 

 mm. Vingen 390—426 mm. Näbb .'J7--49 mm. 



Ungfågeln liknar de gamla. 



Dunungen skall likna den vanliga sädgåsens. 



Spetsbergsgåeen bebor Spetsbergen, där hon är en 

 vanlig häckfågel, samt sannolikt äfven Frans Josefs- 



land. Vintern tillbringar hon i sydvestra Europa, sär- 

 skildt i Brittanien. Vintertid skall hon vara funnen 

 äfven i Indien. I Sverige är hon anträffad vid Jockmock 

 ("/,„ 1866), nära Nora (september 1871) (Kinberg) 

 samt upprepade gånger i Bohuslän från "/„ — 2S / n 

 (Kinberg, Stuxberg 1889). Huruvida något större 

 sträck af denna art regelbundet eger rum längs 

 Norges vestkust, kan för närvarande knappast af- 

 göras, ehuru det förefaller troligt. Höstetid erhålles 

 hon isynnerhet kring Trondhjemsfjorden samt från 

 Öieren och Glommens nedre lopp. Om våren är 

 hon mycket mer sällsynt (Collett). I Finland är 

 hon, oss veterligen, ej iakttagen. Då många af de 

 danska fågelkännarna ej synas skilja denna art från 

 sädgåsen (Collin s. 641), är det svårt att ange något 

 om dess förekomst i Danmark, tvifvelsutan sträcker 

 hon dock åtminstone efter Jylland. 



Sitt rede skall hon enligt Malmgren lägga på 

 höga klippor eller branta strandvallar, som erbjuda 

 den skygga fågeln fri utsikt. Hanen sitter hos ho- 

 nan vid boet, hållande skarp utkik. Under rugg- 

 ningen finnes hon vid sötvattnen, men annars i 

 flockar på hafvet. Äggen likna sädgåsens. En kull, 

 den ene af oss eger, visar en längd af 76—81 mm. 

 och en tjocklek af 52 — 54 mm. 



Grågåsen, Anser anser, (L.) (Tafla 51, fig. 6). 



Syn. Anser ferus, J.C.Sch.; Anser ciner ens, Mey. 



Namn: Vildgås. Norska: Graagaas. Danska: 

 Graagaas, Vildgaas. Fseröarna: Graagaas. Finska: 

 Harmaahanhi, Merihanhi. 



Hufvud och hals brungrå, det förra vid näbb- 

 roten med rostfärgad anstrykning. Ofvan brunaktig 

 med ljusgrå fjäderkanter. Bakryggen enfärgadt ask- 

 grå. Främre och undre vingtäckarna ljusgrå. Ving- 

 pennorna svartbruna, de första handpennorna grå- 

 aktiga, yttersta stjärtpennan rent hvit, de öfriga 

 gråbruna med hvita kanter och skaft. Öfre stjärt- 

 täckarna hvita. Bröst och buk ljusgrå, sidorna grå- 

 bruna med gråhvita tvärstreck, buken med större 

 eller mindre svarta fläckar. Undergumpen, bak- 

 kroppens sidor och undre vingtäckare hvita. Könen 

 lika, men honan något mindre. Iris brun. Näbb 

 rödaktigt med hvit nagel. Fötterna ljust gulgrå, 

 dragande i köttfärg. Längd c? 810—840, 9 745 

 —770 mm. Vingen ef 450—475, Q 430—448 mm. 



Ungen saknar rostfärgen vid näbbroten och de 

 svarta fläckarna på buken, men liknar för öfrigt de 

 gamla. 



Dunungen: ofvan och på sidorna gråbrun med 

 grön anstrykning, hals och undersida gulgrå. 



