240 



Grågåsen häckar hufvudeakligen i den nordliga 

 hälften af Europa ned till Skottland och endast 

 tillfälligtvis längre åt söder såsom i Spanien. Mot 

 öster går hon till Kina och Amur. Vintertiden flyttar 

 hon till Medelhafsländerna, norra Afrika och Indien. 



I Sverige förekommer hon hufvudsakligast vid 

 östra kusten, där hon sparsamt häckar i yttre skär- 

 gården från södra Småland åtminstone till Sandhamn 

 och Valbo i Gestrikland (Carlson). Ehuru uppgifter 

 oss veterligen saknas längre norrifrån, kan man med 

 kännedom om förhållandena på den finska sidan taga 

 för afgjordt, att grågåsen häckar äfven där. Vid Got- 

 land visar hon sig stundom och skall någon gång 

 ha häckat på ön (Kinberg). På Öland finnes grå- 

 gåsen sommaren öfver, men torde ej häcka där. 

 Hon skall äfven häcka vid några insjöar och kärr 

 i det inre af Småland, vid Vernamo och i Käfsjö 

 samt vid Bolmen, dessutom i nordöstra Skåne nära 

 Åhus och i Ysane i Blekinge (Nilsson), samt i Hal- 

 land, t. ex. i Torup och Kragsund (Jägarförb. tidskr. 

 1S96) och på Hallands Väderö (Nilsson). Vid vår 

 vestkust häckar hon för öfrigt ej och är sällsynt, 

 ehuru vissa år en och annan flock tidtals, äfven om 

 sommaren, uppehåller sig bland de yttre skären. 

 Längs Norges kust förekommer grågåsen från Sta- 

 vangertrakten upp till Nordkap och Tamsö i Por- 

 sanger, där hon allmänt häckar. Inåt landet före- 

 kommer hon ej (Collett). I Finland häckar hon 

 ehuru fåtaligt såväl vid kusten af Finska viken 

 som längs den Bottniska, talrikast är hon kanske 

 mellan Uleåborg och Torneå (Palmen). I Danmark 

 har hon förr häckat litet hvarstädes vid insjöarna 

 (Collin), men torde på senare tiden vara stadd i 

 starkt aftagande, häckar dock ännu åtminstone på 

 Sjajlland flerestädes (Winge i bref). På Faeröarna, 

 där hon förr häckade allmänt, utrotades hon mot 

 midten af århundradet och ses nu endast i enstaka 

 individ under flyttningen (Collin). 



I norden uppehåller sig grågåsen helst på de 

 yttre holmarna i skärgården, men söderut äfven i 

 insjöar (jämf. hvad som ofvan anförts från Småland). 

 På en del trakter, t. ex. i Donauländerna, häckar hon 

 i inlandet. Om morgnarna och på eftermiddagarna 

 betar hon. Midt på dagen h vilar hon gärna på hafvet, 

 och nätterna tillbringar hon vanligen på de yttre skä- 

 ren. Under ruggningstiden, då hon ej kan flyga, eger 

 hon i förvånande grad förmågan att hålla sig dold. 



Grågåsen kan under flykten sedd från sidan 

 af ett vant öga äfven på långt håll skiljas från säd- 

 gåsen på vingarnas ljusgrå främre kanter och undre 

 täckfjädrar, som i solen lysa nästan hvitaktigt. Fly- 

 ger hon åter midt öfver, är hon svår och på längre 

 afstånd omöjlig att skilja från sädgåsen. Hennes 



skrik liknar dennas men är klarare; med någon 

 vana skiljer man henne på lätet. 



Sitt bo lägger grågåsen på marken, ofta doldt 

 bland buskar eller stenar. Det består af hafstång 

 eller mossa och dylikt. Äggen omgifvas rikligt 

 med dun, som honan plockar af sitt bröst för att 

 dölja dem med, när hon lämnar dem. De äro 

 6 — 8 till antalet, smutshvita. Längd 82—92 mm., 

 tjocklek 53—62 mm. 



Bläsgåsen, Anser albifrons, (Scop.) (Tafla 51, fig. 1, 

 gammal, fig. 2, ung fågel). 



Namn: Hvitpannad gås. Norska: Blisgaas. 

 Danska: Blisgaas; Smedegaas (Falster). Island: 

 Grågås. Finska: Iso kiljuhanhi. 



Hufvud och hals gråbruna. Kring öfvernäbbets 

 rot ett c:a 14—22 mm. bredt, hvitt band. Rygg och 

 vingtäckare gråbruna med ljusa kanter, bakrygg 

 och öfvergump enfärgade, mörkt gråbruna. De 

 stora vingtäckfjädrarnas hvita bräm bilda ett band 

 öfver vingen. Vingpennorna svartaktiga, handpen- 

 norna vid basen grå. Stjärtpennorna svartbruna, 

 sidopennorna bredt kantade med hvitt. Under hvit- 

 grå med stora, oregelbundna tvärfläckar. Sidorna af 

 ryggens färg. Undre vingtäckare brungrå. Under- 

 gumpen liksom öfvergumpens sidor och stjärttäckarna 

 hvita. Honan är något mindre, könen för öfrigt lika. 

 Iris brun. Näbbet orangegult. Fötter rödgula. Längd 

 695—756 mm. Vingen 378-450 mm. 



Ungen saknar den hvita pannan och de svarta 

 fläckarna på bröstet och buken. 



Denna art liknar nästan fullkomligt fjällgåsen, 

 men är något större, har betydligt längre och högre 

 näbb och jämförelsevis kortare vingar. 



Bläsgåsen bebor det palaearktiska områdets 

 nordliga delar, men utom på Island, där hon skall 

 häcka (Faber m. fl.), är hon ej funnen bosatt i den 

 skandinaviska norden.* I Amerika ersattes hon af 

 en mycket närstående art, och möjligt är, -att de 

 hvitpannade gässen på Grönland tillhöra den ■ ame- 

 rikanska formen. I olika trakter af Sverige är hon 

 under flyttningstiderna skjuten: så förvaras ett exem- 

 plar från Jämtland i Upsala universitets zoologiska 

 museum, vidare är hon skjuten vid Funbosjön nära 

 Upsala (okt. 1892, Biolog. Mus.), på Mörkö i Stock- 

 holms skärgård (riksmuseum), vid sjön Östen i norra 

 Vestergötland (Kinberg, Kolthoff), äfven i Bohuslän 

 erhålles hon någon gång (t. ex. -"/ t 1855, Malm); 

 för öfrigt äro enstaka individ med långa mellan- 



* Af Nilsson (II, s. 403) anföres visserligen bläsgåsen 

 såsom häckande i Lappland, men beror detta tvifvelsutan på 

 förväxling med fjällgåsen. 



