241 



tider funna här och där i mellersta och södra Sverige, 

 särskildt i Skåne, åtskilliga andra uppgifter att för- 

 tiga. Emellertid är det, då man ej eger tillfälle 

 att granska fåglarna, mycket vanskligt att efteråt 

 afgöra, om verkligen fynd af bläsgås och ej af 

 fjällgås föreligga. I Norge är hon längs vestkusten, 

 i synnerhet på Ja?deren, anträffad åtskilliga gånger un- 

 der flyttningstiden och äfven vintertid. Om våren där- 

 emot är hon endast mycket sällan funnen, såsom vid 

 Listerland ( 2 % 1887) och vid Hammerfest ( 28 / a 1888). 

 I Finland är hon skjuten nära Helsingfors ( 19 /i 

 1874) samt dessutom vid Nöteborg i Ingermanland 

 (hösten 1879) (Mela). I Danmark skall hon under 

 flyttningstiderna i mars — april och september — ok- 

 tober skjutas rätt talrikt särskildt vid Jyllands vest- 

 kust äfvensom på Möen och Falster. På Fseröarna 

 är hon tillfälligtvis anträffad (Collin). 



Bläsgåsens läte liknar sädgåsens men är sva- 

 gare. Äggen likna fjällgåsens, men äro vanligen 

 något större; 72 — 82 mm. långa och 51 — 53 mm. 

 tjocka. > 



Fjällgåsen, Anser erythropus, (L.) (Tafla 51, fig. 3). 



Syn. Anser minutus, Naum. 



Namn: Dvärggås. Norska: Fjeldgaas, Dvärg- 

 gaas. Danska: Dvcerggaas. Finska: Kiljuhanhi, 

 Pieni kiljuhanhi. Lapska : Ruöddi éuonja (Muon.) ; 

 Ucca cuonjagas (Utsj.); Kasak. 



Denna gås liknar till dräkten alldeles bläs- 

 gåsen. Jämför dock öfversikten sid. 238 beträffande 

 utsträckningen af pannans hvita färg. Näbbet är 

 äfven mindre, kortare och lägre, samt vingarna 

 jämförelsevis längre, de nå utom stjärten. Honan är 

 något mindre, könen för öfrigt lika. Iris brun. 

 Näbb hvitaktigt med ljusröd anstrykning. Fötterna 

 rödgula. Längd 610 — 630 mm. Vingen 355 — 412mm. 



Ungen saknar det hvita på pannan samt de 

 svarta fläckarna på bröst och buk. 



Fjällgåsen finnes som häckfågel från och med 

 Skandinaviens norra fjälltrakter öster ut ända till 

 Japan. Om vintern är hon ofta funnen i nordöstra 

 Afrika. I Sverige skall hon flerestädes i nordliga 

 Lappland ej vara sällsynt, t. ex. i Karesuando. Från 

 fjällen kringQvickjock har den ene af oss ofta erhållit 

 henne. I Jämtland skall hon en gång vara funnen 

 (Sundström). I södra Sverige är hon oss veterligen en- 

 dast anträffad vid Glan i Östergötland (% 1849, Nilsson), 

 på Öland (Kinberg) samt sannolikt vid Hasselfors i 

 Nerike (Sundström). I Norge förekommer hon endast 

 i Finnmarken: i Sydvaranger och vid smäälfvarna 

 i Tanadalen ända upp till Tanaälfvens utlopp och 

 mot söder åtminstone till Kautokeino och Karasjok. 



Hon träffas ytterst sällan söder om sitt häcknings- 

 område (Collett). I nordligaste Finland häckar hon 

 talrikt vid fjällsjöarna i Kilpisjärvi, i trakten af Enon- 

 tekis, Enare och Utsjoki (Mela). Som flyttfågel 

 är hon allmän såväl vid Uleåborg som vid Kex- 

 holm och flera ställen både inne i landet och vid 

 kusterna. Det synes som skulle hennes flyttningståg 

 gå genom landets inre delar, från lappmarken förbi 

 Torneå och Uleåborg genom Savolax och sydöstra 

 Karelen, och endast fåtaligt genom andra delar af 

 landet till Östersjön och Finska viken (Palmen 

 1873). I Danmark är hon funnen ett par gånger 

 vid Ulfshale på Möen ( 15 / 10 1825 och 4 / 10 1886), 

 hos en vildthandlare i Kjöbenhavn ( 10 / 9 1850), 

 nära Kallundborg på Sjselland (okt. 1886), i trakten 

 af Randers i Jylland ( 9 / 10 1880) och dessutom vid 

 Rönne på Bornholm (okt. 1887) (Collin). 



Till Ostfinnmarken skall fjällgåsen ankomma 

 i första hälften af maj (Collett), och genom norra 

 Finland skall hon flytta bort i september eller bör- 

 jan af oktober. 



Hon håller till vid älfvar och vattendrag, företrä- 

 desvis vid sådana, hvilkas stränder äro tätt beväxta 

 med snår af vide och björk. I dessa snår döljer 

 hon sig under ruggningstiden och lär då vara svår 

 att upptäcka. I Finnmarken skall hon fångas i sax, 

 och på andra ställen jagas hon med hundar, som 

 uppspåra de tryckta fåglarna i snåren. Sitt bo 

 lägger hon, doldt bland videbuskar, nära någon älf- 

 strand. Äggen, 6 — 8, äro gulaktigt smutshvita. 

 Längd 73 — 84 mm., tjocklek 43 — 50 mm. 



Indiska gåsen, Anser indicus, (Lath.) (Tafla 52, fig. 8). 



Ofvan ljust askgrå med hvitaktiga fjäderspetsar. 

 De yttre armpennorna svarta med smala, ljusgrå 

 kanter i utfanet, de inre grå. Handpennorna ljus- 

 grå med hvita spolar och svarta spetsar. Stjärten 

 ljusgrå med hvit spets, yttre pennorna hvita. Huf- 

 vudet och ett band längs hvar sida af halsen hvita. 

 Tvänne brunsvarta band tvärs öfver hufvudet, det 

 främre är V-formadt och sträcker sig fram till ögo- 

 nen. Halsryggen och främre delen af halsen brun- 

 grå. Bröstet och bukens främre del hvitaktigt grå, 

 sidorna med brun inblandning. Bukens bakre del och 

 undergumpen hvita. Iris rödbrun. Näbb gult med 

 mörkbrun nagel. Fötterna orangefärgade. Längd 

 c:a 685 mm. Vingen 400 — 430 mm. 



Den indiska gåsens hemland är mellersta Asien 

 och norra Indien. Vid Hagestadsborgs Mälare e 

 långt från Sandhammaren i sydöstra Skåne fällde 

 "/„ 1884 tre exemplar af denna art, och ytterligare 



?A 



