248 



kommer. Enligt uppgift skall han 1872 ha häckat vid 

 Balvatn i Saltdalen, 67° N. Br. (Collett). Om vintern 

 träffas han i flockar längs norska kusten upp till 

 Lyngenfjord och äfven i isfria vattendrag inne i lan- 

 det (Collett). I Finland häckar han uti det inre af 

 lappmarken, Enare, Kittilä, Sodankylä, Imandra, 

 samt söderut spridd till Torneå, härifrån går syd- 

 gränsen af hans häckningsområde mot sydost till 

 Suojärvi i Karelen och Olonetz. Han skall äfven 

 ha häckat vid Pisinjärvi i Toholampi i norra Wasa 

 län, 63,4 5° N. Br. (Mela). Vår och höst visa sig 

 flockar i de flesta delar af Finland (Palmen). Dan- 

 marks kuster besökas under flyttningstiderna samt 

 om vintern. På Fseröarna ses han höst och vår samt 

 någon gång om vintern. På Island åter häckar han 

 talrikt samt finnes vintern öfver vid sydkusten (Collin). 



Häckplatserna lämnar sångsvanen, när träsk 

 och sjöar i oktober börja tillfrysa där uppe, och 

 han återvänder dit tidigt om våren, vanligen redan 

 i april. I oktober och november samlar sig sång- 

 svanen på lämpliga lokaler vid våra södra kuster, 

 där kunna då såsom vid södra Öland förekomma 

 tusenden. Är vintern blid, så att de grunda strän- 

 derna äro isfria, stanna svanarna vintern öfver. Vid 

 vår vestra kust öfvervintrar han äfven, men synes, 

 särskildt efter stränga vintrar, talrikast i Bohusläns 

 skärgård i mars. Om sommaren håller han till i 

 insjöar och floder med grunda stränder eller i mycket 

 vattenrika kärr, om vintern i långgrunda hafsvikar, 

 där djupet ej är större än att han med sin hals 

 når botten. 



Sångsvanen är vanligen mer skygg än knöl- 

 svanen, men han är mindre försiktig än gässen och 

 visar äfven mindre intelligens än de. Han bär, i 

 olikhet med knölsvanen, ej vingarna upplyftade till 

 segel, han simmar mycket fort, och på land rör han 

 sig bättre och snabbare än denna. Vanligen bär han 

 sin hals mer rak, ej så starkt S-formigt krökt som 

 knölsvanen. Härpå liksom på frånvaron af näbb- 

 knöl kännes han lätt igen. I flykten skiljes han 

 på sin tvära stjärt, helt olika knölsvanens spetsiga. 

 Sångsvanens läte är ett kort, välklingande trumpet- 

 ljud, liknande »ang-gang». Några ha högre, andra 

 lägre toner, och när många svanar äro tillsam - 

 måns, uppstår ett slags rätt melodisk, nästan ve- 

 modig sång: den berömda svansången. Sången höres 

 lika stark både höst och vår och om vintern. 



Ehuru sångsvanen hufvudsakligast lefver af växt- 

 ämnen, äter han äfven insekter, musslor och andra 

 vattendjur. Sitt stora bo, som ofta lär skola be- 

 gagnas år efter år, bygger han af vattenväxter och 

 jord vid stranden eller i själfva vattnet. Det är 

 ofta 1 fot högt och 3 — 4 fot i genomskärning. 



Äggen, 4 — 6, mycket sällan ända till 8, äro smuts- 

 hvita, stundom gulhvita. Längd 109 — 115 mm., 

 tjocklek 70 — 75 mm. 



Mindre säng-svanen, Cygnus bewicki, Yarr. 



(Tafla 53, fig. 2). 



Syn. Cygnus minor, Keys & Bias. 



Namn: Mindre vildsvan. Norska: Mindre 

 Sangsvane. Danska: Pibsvane, Lille Svane. Finska: 

 Pihku joutsen. 



Dräkten liknar sångsvanens (jämf. öfversikten). 

 Iris brun. Fötter svarta. Näbb svart, vid roten 

 citrongult. Längd 1165 — 1270 mm. Vingen 474 

 — 550 mm. 



Ungfågeln: under l:sta vintern gråbrun, under 

 den 2:dra hvit med hufvud och bröst rostfärgade. 



Den mindre sångsvanen häckar i arktiska Si- 

 birien och på Novaja Semlja, där han är allmän. 

 Förr har man med orätt uppgifvit, att han skulle 

 häcka på Island. Till England kommer han ganska 

 regelbundet vintertid. I Sverige fälldes ett äldre 

 individ vid Laholmsbukten ("/, 1890)*; fågeln hade 

 uppehållit sig där hela sommaren. En annan, äfven 

 en gammal fågel, sköts vid Ölands södra udde (no- 

 vember 1894).** I Norge sköts han i Sydvaranger 

 (maj 1876) och på Jrederen ( 16 /, 1879); vintern 

 1879 — 80 (dec. — mars) uppträdde han flerestädes, 

 isynnerhet på kuststräckan mellan Bergen och Trond- 

 hj em sf jorden, särskildt kring den senare. Ett indi- 

 vid sköts vid Kristiansand hösten 1880, ett annat 

 i Trondhjemsfj orden våren 1890 (Collett). Från 

 Finland känner man endast trenne fynd af den 

 lilla sångsvanen, nämligen vid Helsingfors (hösten 

 1S43), i Sibbo ( s / 5 1851) och vid Lovisa (april 1869) 

 (Palmen). I Danmark skall han tämligen regel- 

 bundet förekomma vintertiden vid Kingkjöbing, där 

 gåsskyttarna beteckna honom med ett särskildt 

 namn: »pibsvane». Äfven vid Kibe är han funnen 

 (februari 1873) (Collin). 



Till lefnadssättet lär han likna den vanliga 

 sångsvanen, men boet lägges alltid på land (se 

 Nordenskiöld, Vegaresan I, sid. 69). 



Andsläktet, Anas, L. 



Näbbnageln intager endast en liten del af spet- 

 sen (se fig. sid. 237). Tarsen är nästan trind, föga 

 hoptryckt och framtill beklädd med tvärplåtar (se 

 fig. sid. 236). Vingarna äro medelstora, spetsiga, 



* Förvaras på Upsala museum. 



69 Endast handpennovna af detta individ kommo i vår 

 ego ; dock kan något tvifvel om fågelns art ej ega rum. 



