249 



den andra eller de båda första pennorna längst. De 

 yttre armpennornas utfan afvikande, vanligen af 

 bjärt, ofta metallglänsande färg, bildande den s. k. 

 vingspegeln. Stjärten afrundad eller tillspetsad, be- 

 stående af 14 — 20 pennor. 



Änderna rugga fullständigt om sommaren, hanen 

 begynner kort efter sedan honan börjat rufva och han 

 fäller handpennorna i juli, samt får då en sommardräkt 

 lik honans; honan ruggar sä snart ungarna äro flyg- 

 färdiga. På senhösten fäller hanen åter småfjädrarna 

 och erhåller då sin vackra bröllopsdräkt — här nedan 

 enligt gängse bruk fastän något oegentligt kallad 

 vårdräkt — och samtidigt fä årsungarna de gamlas 

 dräkt. Man kan således ofta urskilja följande 

 dräkter: 1) dunungen; 2) ungfågeln = honan; 3) 

 och 4) ungfåglarna (c? och 9)> sedan de på hösten 

 fått en dräkt, som vanligen är ytterst lik de gamlas; 

 5) honan; 6) hanen i sommardräkt = honan, men 

 vanligen med samma vingtäckare och samma spegel 

 som i vårdräkten; 7) hanen i vårdräkt. 



Änderna äro i regel sötvattensfåglar, ehuru 

 några arter äfven häcka vid hafvet. De simma lätt 

 och bra men dyka endast som ungar, under pågå- 

 ende ruggning och då de blifvit vingskjutna eller ( 

 skadade. Deras gång är vaggande, men de springa 

 rätt fort, flykten är mycket snabb och uthållig. I 

 hård blåst flyga de upp mot vinden, men vända 

 strax och ila så undan i medvind. Deras föda be- 

 står af späda växter, särskildt vattenväxter, frön 

 och bär samt af maskar, insekter, små snäckor, 

 fiskrom eller någon gång småfisk. De hämta den 

 gärna genom att »ställa sig på hufvudet» för att 

 med näbbet nå botten. 



De flytta i regel, endast gräsanden öfvervintrar 

 i ringa antal hos oss. Alla arterna komma, så snart 

 insjöarna äro öppna, och höstflyttningen inträffar 

 vanligen i oktober. De hålla till i sjöar och vatten- . 

 drag med rik vassväxt eller vid mader och kärr, 

 bland starr och fräken. Om dagen ligga de jäm- 

 förelsevis stilla, såvida de ej oroas, men vid skym- 

 ningens inbrott blifva de lifliga, låta höra sina väl- 

 kända läten, simma och flaxa omkring samt draga 

 så flygande till de dammar eller kärr, där de vistas 

 öfver natten. 



Sitt bo lägga de fleste mer eller mindre långt 

 från stranden (jämf. skedanden), ofta uppe i någon 

 skogsbacke eller bland ljung, stundom dock ute i 

 själfva vassen. De lägga ett stort antal, vanligen 

 10 — 12, ofläckade, hvitaktiga ägg med en dragning 

 i gult eller grönt. Något egentligt rede bygga de 

 ej, men äggen omgifvas under rufningen af en 

 krans med dun, som honan plockat från sitt bröst. 

 8å snart ungarna blifvit utkläckta, följa de modern 



till närmaste vattendrag, där de simma och dyka 

 med stor färdighet. Kullen häller ihop, tills ungarna 

 blifvit fullt flygkunniga eller längre. 



Hithörande arter, 55 till antalet, äro spridda 

 öfver större delen af jorden. De fördelas vanligen 

 på ett flertal (11) släkten. Gräsänderna med deras 

 jämnbreda och jämförelsevis stora näbb utgöra då 

 ensamma släktet Anas (17 arter). Praktanden med 

 sina förlängda inre armpennor bildar allena släktet 

 Eunetta; snatteranden, som har öfvernäbbets lameller 

 synliga från sidan, släktet Chaulelasmus (2 arter) ; 

 medan bläsanden med sitt lilla, mot spetsen jämnt 

 afsmalnande näbb och krickan med sitt något större, 

 men hvilka båda ha öfvernäbbets lameller knappast 

 synliga, företräda hvar sitt släkte, Mareca (3 arter) 

 och Nettion (15 arter). Stjärtänderna, som ega en 

 lång stjärt med de mellersta pennorna spetsiga och 

 förlängda, utgöra släktet Dafila. Artan med sina 

 gråblå öfre vingtäckare föres till ett släkte Querque- 

 dula (5 arter), och skedänderna slutligen, som ha 

 blå vingtäckare och i motsats till de föregående ega 

 -ett framåt bredare näbb, bilda släktet Clypeata (4 

 arter). Då vi ej följt detta numera gällande bruk, 

 är det dels därför att änderna erbjuda många lik- 

 heter i sitt lefnadssätt, dels af rent redaktionella 

 skäl. 



Öfversikt af arterna. 



I. Benen gula eller gulröda. 



A. Näbb mot spetsen betydligt utvidgadt. 



Vingspegeln grön ., A. clypeata. 



B. Näbb mot spetsen föga eller icke ut- 



vidgadt. 



1. Vingspegeln blå med mer eller 



mindre grön anstrykning A. boschas. 



2. Vingspegeln upptill bvit, nedtill 



svartgrå A. strepera. 



II. Benen mörka, grå- eller brunaktiga. 

 A. Näbbet från näsborrarna längre än 

 innertån utan klo. 



1. Be inre armpennorna förlängda 



och hängande öfver vingen.* 

 Samtliga stjärtpennor af samma 

 längd A. falcata. 



2. Be inre armpenncrna icke eller 



obetydligt förlängda. ' 

 a. Öfre vingtäckare mer eller min- 

 dre mörkt gråaktiga. 

 o.. Stjärten rätt lång med de 

 mellersta pennorna för- 

 längda och spetsiga. Ving- 

 spegeln (rj) grön med 

 bronsglans eller (9) grå— 

 svartbrun A. acuta. 



* Detta gäller endast ef; livad 9 beträffar liknar hon 

 mycket V af snatteranden (se sid. 252, där olikheterna fram- 

 hållas). 



32 



