251 



Sinikaula (Satakunda); Selsinä (Tyska Lappfri.). 

 Lapska: Stuora-vuojas. 



Hane i vårdräkt: hufvud och hals gröna, skif- 

 tande i blått och med stark metallglans, en hvit 

 ring kring halsroten. Ryggen framtill brnnaktig 

 med fin, grå vattring, baktill brunsvart, ovattrad. 

 Öfvergump grönsvart. Öfre och undre stjärttäckare 

 svarta, några af de öfre med uppböjda spetsar. 

 Stjärtpennorna grå med hvita kanter. Skuldrorna 

 gråvattrade, åt sidorna öfvergående i brunt. Ving- 

 täckarna gråbruna, de stora armtäckarnas spetsar bilda 

 ett hvitt och ett svart band framför den blå ving- 

 spegeln, medan armpennornas spetsar bilda ett svart 

 och ett hvitt band, som baktill begränsa spegeln, 

 deras dolda delar brungrå liksom handpennorna. De 

 inre armpennorna bruna och grå. Bröstet kastanj e- 

 brunt, sidor och buk hvitaktiga, fint vattrade med 

 grått. Hanen i sommardräkt liknar honan, men 

 har mörkare rygg och enfärgade vingtäckare samt 

 en rödbrun anstrykning på bröstet. Honan är ofvan 

 svart med rostgrå fjäderkanter och en rostgrå fläck 

 i midten af hvarje fjäder. Vingarna likna hanens, 

 men ha täckfjädrarna kantade med ljusgrått. Stjärt- 

 pennorna gråhvita med två V-formade, svartbruna 

 teckningar. Strupen ofläckad, gulgrå. Undre kropps- 

 delarna ljust rostfärgade med små, bruna fläckar, 

 som äro tätast och störst på bröstet. Iris brun. 

 Näbb mörkgrönt, fötter orangeröda. Längd 512 — 626 

 mm. Vingen 250 — 294 mm. 



Ungfåglarna likna honan. 



Dunungen: ofvan mörkbrun. Hufvudets och 

 halsens sidor rostgula, ett band från näbbet genom 

 ögat till nacken och en fläck vid örat bruna. Stru- 

 pen, undre kroppsdelarna samt en fläck på ving- 

 spetsen, en på ryggen bakom vingen samt en dylik 

 på hvardera sidan om öfvergumpen hvitgula. 



Gräsanden häckar of ver större delen af norra 

 halfklotet, både i gamla och nya världen. I Sverige 

 är hon ännu mycket allmän och utan gensägelse 

 allmännast bland änderna, om hon än på de sista 

 årtiondena till följd af sjösänkningar och dylikt 

 samt hänsynslös jakt på ännu ej flygvuxna ungar 

 flerestädes mycket aftagit i antal.* Hon finnes öfver 

 hela landet, i Karesuando och Jukkasjärvi är hon 

 dock sällsynt (Kinberg). I Norge finnes hon rätt 

 allmänt upp till Tromsötrakten, men skall häcka 

 äfven i Finnmarken (Collett). På fjällen går hon 

 upp i videregionen. I södra och mellersta Finland 



* i Skåne lär hon, sedan vinterfridlysningen införts 



(fr. V, 1895), ökats i antal. Porr var hon nämligen isy irhel 



änder januari och februari utsatt för stora nederlag i Öresund 

 (meddel. af T. Thott). Detta synes visa, att Skånes gräsänder 

 talrikt öfvervintra vid Öresund. 



upp till Kaj ana och Uleåborg är hon allmän pä 

 alla lämpliga lokaler, äfven i skärgårdens vassbe- 

 växta vikar. Mot norden aftager hon i antal, men 

 är träffad i Enontekis, Utsjoki och Enare (Palmen, 

 Mela). I Danmark är hon den allmännaste af än- 

 derna. På Island skall hon vara talrik året om, 

 också på Grönland och på Fferöarna häckar och 

 öfvervintrar hon (Collin). 



Gräsanden är en härdig fågel, som väl tål köl- 

 den, endast hon har föda. Hon flyttar ej heller 

 från Sverige förr än sjöarna äro isbelagda, och äf- 

 ven då stannar en del kvar vid rinnande vatten. 

 Så ses stundom hela flockar vintertid på öppna 

 ställen i Fyrisån, och vid vår södra och vestra kust 

 öfvervintrar hon i stor mängd liksom vid Danmarks 

 kuster samt längs Norge ända upp till polcirkeln 

 (Collett). Dock drager troligen större delen söder 

 ut. Gräsanden återkommer tidigt om våren, stundom 

 medan sjöarna ännu äro isbelagda och öppet vatten 

 finnes endast efter stränderna. 



Ehuru sjöar och vattenrika kärr med stora 

 vassar och rikligt med fräken äro gräsandens käraste 

 tillhåll, finnes hon äfven vid älfstränder med täta 

 videsnår, vid större sjöar med kala men grunda 

 stränder eller någon gång på små holmar i hafvet. 

 Så snart isarna lossnat, börjar gräsanden lägga ägg. 

 Vi hafva stundom funnit dem på någon bar fläck, 

 medan marken rundt om ännu var snötäckt. En 

 gång har den ene af oss sett nykläckta andungar 

 den 1 maj, och Collett omnämner liknande fynd 

 den 12 maj. Dock torde dessa tidigt lagda ägg, 

 som vanligen ej döljas af växtligheten, ofta falla 

 offer för kråkor eller fördärfvas de af kölden, innan 

 kullen är fulltalig och honan börjat rufva. Gräs- 

 anden lägger om en eller, då så behöfves, flera gånger, 

 och häri ligger orsaken till cle talrika sena kullarna 

 med nykläckta ungar ännu i slutet af juli. Gräs- 

 andens bo ligger ofta rätt långt från vatten, van- 

 ligen under en buske, någon gång i ett ihåligt 

 träd eller i ett gammalt kråkbo, ibland rätt högt 

 från marken. I regel innehåller det 10 — 12 hvitaktiga, 

 51 — 69,5 mm. långa och 38,6—43,5 mm. tjocka ägg. 



Gräsanden är stammoder för vår vanliga tama 

 anka, men är i motsats mot vildgässen själf mycket 

 svår att tämja, äfven om hon infångats som unge. 



Snatteranden, Anas strepera, L. (Tafla 54, li r ;\ 8, tf, 

 fig. 9, Q, båda i vårdräkt). 



Syn. Chaulelasmus strcperus. 



Namn: Middeland (Ekolsund). Norska: Snadder- 

 iinil. Danska: Knarand, Grcesand, Perleand. Finska: 

 Lörppösorsa, 



