253 



Stjärtanden, Anas acuta, L. (Tafla 55, fig. 7, 

 ef i vårdräkt, fig. 8, Q). 



Syn. Dafila acuta. 



Namn: Spjutand: Viand (Skåne, ÖL). Norska: 

 Spidsand, Piland, Stjertand; Spirand (Dovre). 

 Danska: Spidsand, Vinterand, Stjertand, Rumpe- 

 and; Strehand (Thy). Freröarna: Åndt. Island: 

 Grafönd, Grasönd, Långvin gråönd. Finska: Jotthi- 

 sorsa, Jouhihäntä. Lapska : Vuojas. 



Hane i vårdräkt : ofvan och på sidorna vattrad 

 af brunt och hvitgrått. Hufvud, bakhals och strupe 

 bruna med ljusare fjäderkanter. Nacken svart med 

 purpurglans. Bakrygg gråbrun med hvita tvärband. 

 Skulderfjädrarna svarta med gulhvita kanter och 

 längsgående band. Vingtäckama brungrå liksom 

 handpennorna, spegeln grönaktig, stötande i purpur, 

 framtill begränsad af vingtäckarnas blekt rostfärgade 

 spetsar, baktill af armpennornas svarta och hvita 

 samt inåt af de inre svarta och gråa armpennorna. 

 Stjärten spetsig, mörkbrun med hvitaktigt utfan på 

 de yttre pennorna, dess två mellersta pennor för- 

 längda. Halsen framtill och pä sidorna hvit, hvil- 

 ken färg längs nacken skjuter upp i tvänne spetsar. 

 Bröst och buk hvita. Undergumpen svart med nå- 

 got hvit inblandning. Hanen i sommardräkt har 

 ryggens fjädrar dels vattrade och dels försedda 

 med ljusa tvärband. Hufvud och undre delar likna 

 till färgen honans, men vingen med dess spegel är 

 oförändrad. 



Honan är ofvan samt på hufvud, hals, bröst 

 och sidor svart med rostgula fjäderkanter och fläc- 

 kar. Undre kroppsdelarna hvita med matta, grå- 

 bruna fläckar. Strupen gulhvit, ofläckad. Ving- 

 spegeln brunaktig, utan glans. Iris mörkbrun. 

 Näbb skiffergrått (Q), eller blyfärgadt med rygg 

 och kanter svarta (ef). Fötter gråsvarta (rf) eller 

 skiffergrå (9). Längd c? 609—762, Q 516-555 

 mm. Vingen 245 — 288 mm. 



Ungarna likna honan, men de unga hanarna 

 skilja sig alltid genom sin metallglänsande ving- 

 spegel. 



Dunungen: ofvan mörkt brun. Trakten under 

 ögat och ett streck från ögat till nacken matt bruna. 

 Hufvudets sidor för öfrigt, strupen, halsen framtill 

 och på sidorna samt undre kroppsdelarna hvita eller 

 ljust, gråhvita. Ett hvitaktigt, stundom^ afbrutet 

 Lund går från vingen längs bakryggen till öfver- 

 gumpen. Den påminner (j litet om gråtanden som 

 dununge, men skiljes lätt dels därpå att det bruna 

 på öfversidan liar mycket större utsträckning, dels 

 på näbbet och fötterna. 



Stjärtanden är vidsträckt utbredd i både gamla, 

 och nya världens norra delar och flyttar söderut till 

 norra Afrika, Indien, Ceylon, Kina och Japan samt 

 i Amerika till Panama och Cuba. I Sverige före- 

 kommer hon som häckfågel i Lapplands och Jämt- 

 lands fjälltrakter, i Stockholms skärgård (Kinberg) 

 och allmänt på Öland, där hon» bygger vid de flesta 

 träsk, äfvensom vid hafsstranden, om denna är rikt 

 gräsbeväxt; äfven på Gotland häckar hon, ehuru 

 sparsamt (Kolmodin), likaså i Skåne i Oxie och 

 Skytt (Sundström). För öfrigt är hon sällsynt som 

 häckfågel i södra Sverige; vid sjön Vidöstern i vestra 

 Småland har hon åtminstone förr häckat (Kinberg), 

 men skall nästan ha slutat att bygga vid Tåkern i 

 Östergötland (Sundström). Under fiyttningstiden före- 

 kommer hon här och hvar, särskildt om hösten i stor 

 mängd på Öland, och Hornborgasjön besöker hon om 

 än fåtaligt i början af april och i oktober. I södra 

 Norge kläcker hon hufvudsakligast på fjällen ; hon går 

 upp till nordligasteFinnmarken och öfvervintrar stund- 

 om vid kusten (Collett). Hon är talrik i norra Finland 

 äfvensom på Kolahalfön. Söderut skall hon aftaga 

 i antal ungefär i samma mån som gräsanden till- 

 tager, men hon häckar, ehuru mycket sparsamt, 

 äfven i södra Finland (Palmen). I Danmark är hon 

 flerestädes funnen häckande, såsom i Thy och vid 

 Ringkjöbingsfjorden på Jylland, på Lolland, påFalster 

 och på Lindholm mellan Möen och Sj felland, på 

 Saltholm o. s. v. (Collin). 



Stjärtanden är under flykten lätt igenkänd på 

 sin långa, smala hals och sin spetsiga stjärt. Hon 

 vistas om sommaren mest i mossar och kärr; till 

 uppträdande liknar hon gräsanden. Hennes bo 

 hafva vi oftast funnit på någon gräsrik tufva ute i 

 kärret. Äggen, vanligen 8—10, grönaktigt hvita. 

 Längd 51 — 57 mm., tjocklek 36,5 — 40 mm. 



Krickan, Anas crecca, L. (Tafla 55, fig. 3, 

 ef i vårdräkt, fig. 4, Q). 



Syn. Querquedula crecca, Nettion crecca. 



Namn: Krickand, Kricka, Kräcka, Arta; 

 Arte, Arrt (Gotl.);, Knipann, Knortånn (Smal.); 

 Lortand (Värml , Dalarne, Jämtl.); Lorstboll, Lorst- 

 pjaska (Helsingl.); Beclcasinand (Värml.); Hästlod- 

 and (Jämtl). Norska: Krikand, Pytand, Sirhu, 

 Saurond, Lortond. Danska: Krikand, Krcekand, 

 Norkand; Rödnakke, Tagand (Thy). Fteröarna: 

 Åndt, Stikåndt, Krikkondt. Island: Urt, Urtönd, 

 Ört. Finska: Tavi, Tavallinen tavi; Likatavi (Sa- 

 volax); Prittisuorsa (Satakunda). Lapska: (Jiksa. 



