250 



fläcken vid örat saknas, samt på att rygg och vingar 

 så godt som sakna fläckar. 



Bläsanden finnes i det palaearktiska områdets 

 norra delar, om vintern besökande norra Afrika och 

 Asiens varmare trakter. Någon gång förflyger hon sig 

 till Amerika. I Sverige är hon sparsam som häck- 

 fågel söder om Dalälfven och Värmland. Vid Venern 

 på Dal hafva vi ett par gånger funnit hennes ägg, i 

 Skagershult (Nerike) häckar hon (Sundström), likaså 

 någon gång vid Mälaren. Hon skall äfven häcka i Tå- 

 kern i Östergötland (?) och i Småland (Kinberg). Norr- 

 ut blir hon en allmän häckfågel och tilltar i antal 

 mot norden, så att såväl i Jämtland som i Muonio- 

 niska hon är den allmännaste i sitt släkte. I Norge 

 skall hon på senare tiden aftagit i antal, men häc- 

 kar ännu rätt talrikt isynnerhet i kusttrakterna 

 längs hela landet upp till ryska gränsen (Collett). 

 Likaså häckar hon i hela Finland, talrikast dock i de 

 mellersta och norra delarna (Palmen). I Danmark skall 

 hon vara sällsynt men är funnen häckande i Ring- 

 kjöbingstrakten, vid Lammefjord (en del af Isefjord), 

 Esrom sö samt möjligen vid Randersfjord (Collin). 



Hon ankommer till Sverige så snart öppet 

 vatten finnes. Höstflyttningen försiggår i oktober, 

 och hon flyttar då genom landet dels i spridd ord- 

 ning och dels samlad i ofta oerhördt stora flockar. 

 I Sverige hafva vi någon gång funnit henne vinter- 

 tiden, såsom vid Upsala i december 1896. Äfven 

 i södra Norge äro enstaka individ eller t. o. m. stora 

 flockar funna under den kalla tiden. Vid Ölands 

 kust förekommer hon stundom hela sommaren utan 

 att fortplanta sig. 



Bläsanden är ej så noga vid val af häcknings- 

 plats. Vi hafva funnit henne bosatt vid älfvar, 

 träsk och småsjöar, äfven sådana som sakna vass. 

 Hon är mindre skygg än gräsanden, rör sig lätt på 

 land och flyger särdeles väl. Sitl rede lägger hon 

 vanligen bland videbuskar eller dylikt. Äggen, S — 10 

 till antalet, sällan flera, äro gulaktigt hvita. Längd 

 50—58,5 mm., tjocklek 36 — 40 mm. 



2 Underfam. Dykänder, Fuligulini. 



Dykänderna skilja sig från änderna genom föt- 

 ternas beskaffenhet (se öfversikten sid. 236 och teckn. 

 ä samma sida), hvilken åter sammanhänger med 

 deras lefnadssätt (se nedan). Vingarna sakna i regel 

 metallglänsande färger på »spegeln». Stjärten af 

 12 — 18 pennor, kort (jämför alfågeln ef). Till 

 kroppsformen äro dykänderna klumpigare byggda, 

 kortare och bredare än de till föregående släkte 

 hörande arterna. De ha kortare och tjockare hals 



samt mycket större fötter. Dykändernas fjäderbe- 

 klädnad är ytterst tät och mjuk. Deras olika dräk- 

 ter öfverensstämma till antal och ordningsföljd med 

 ändernas (se ofvan sid. 249). Ungarna få ej de 

 gamlas dräkt förr än under 2:dra eller 3:dje året. 



Dykänderna äro ändå mer bundna vid vattnet 

 än de egentliga änderna, de begifva sig t. ex. aldrig 

 långt upp i land. De gå otympligt med vaggande 

 rörelser, i vattnet åter simma de och dyka med 

 stor färdighet och kunna vara förvånande länge 

 under. Vid simning under vattnet begagna de i 

 regel endast fötterna. De flyga snabbt men lyfta 

 vanligen endast mot vinden. Somliga arter äro 

 långväga flyttfåglar, andra åter tillbringa vintern 

 vid våra kuster och draga sig endast undan för 

 isen. De häcka företrädesvis vid sött vatten, ofta 

 i små träsk på skärgårdens holmar. Flera arter 

 tillbringa vintern vid hafvet. De olika arterna af- 

 vika rätt mycket i val af uppehållsort. Somliga 

 hålla till i vassar, andra åter föredraga klart vatten. 

 De, som i regel häcka vid hafvet, undvika södra 

 Sveriges grumliga insjöar, men hålla gärna till vid 

 de klara och genomskinliga fjällsjöarna. Sin föda, 

 som företrädesvis består af musslor och andra lägre 

 vattendjur, hämta de från bottnen, ofta på stort 

 djup genom dykning. 



Dykänderna lefva i monogami, men hanen 

 öfvergifver honan, så snart hon börjat rufva. De 

 flesta lägga sina ägg på marken, knipan i ihåliga 

 träd. De bygga vanligen ej något egentligt bo, men 

 omge, i likhet med de egentliga änderna, sina ägg 

 med ett rikt lager af dun från sitt eget bröst. De 

 talrika äggen äro alltid ofläckade, oftast med grön- 

 aktig eller gul anstrykning. 



Dykänderna omfatta 35 arter, stundom fördelade 

 på ända till 13 släkten och spridda öfver hela jord- 

 klotet. 



Öiversikt ar släktena. 



I. Fjäderbetäckningen vid näbbets bas bildar 

 icke trenne spetsiga vinklar. 



A. Näbbet från näsborrarna mot spetsen 

 bredare och mera plattadt än hos föl- 

 jande, så att det framom näsborrarna 

 är lika bredt eller bredare än vid de- 

 samma. 



1. Näbbnageln smal, upptagande blott 

 en liten del af näbbets bredd. 

 Handpennorna ej helt 'och hållet 

 mörkbruna utan med rot och infan 

 mer "eller mindre hvita eller hvit- 



aktiga Faligula. 



2. Näbbnageln bred, upptagande större 

 delen"af näbbets bredd. Handpen- 

 norna helt mörkbruna eller svarta. Oeäemia. 



B. Näbbet från näsborrarna jämnt afsmal- 



