258 



Hane i vårdräkt: hufvud och hals glänsande 

 rödbruna, ryggen och sidorna framtill samt bröstet 

 glänsande brunsvarta, rygg, skuldror och sidor ytterst 

 fint tvärvattrade- af hvitt och gräsvart. Handpen- 

 norna mörkt brungrå, armpennorna askgrå, mot 

 spetsen hvitvattrade, de yttre hvita i spetsen, de 

 inre med svart rand i utfanet. Vingtäckarna mörk- 

 grå, ytterst fint hvitvattrade. Öfre och undre stjärt- 

 täckare matt brunsvarta, stjärtpennor svartaktiga. 

 Buken hvitaktig framåt, bakåt ytterst tätt mörk- 

 vattrad. Hanen i sommardräkt liknar honan, men 

 har hufvudet rödare, ryggen tydligare vattrad och 

 öfvergumpen mörkare. 



Hona: hufvud och hals brunaktiga, strupen 

 hvitaktig, rygg mörkbrun med gråhvita fjäderkanter. 

 Vinge och stjärt ungefär som hos hanen. Bröst och 

 skuldror rödbruna med gulhvita fjäderkanter, sidorna 

 bruna, buken hvitgrå, undergumpen brungrå. Iris 

 bjärt gulröd (ef) eller ockrabrun (9)- Näbb grått 

 med svart spets. Fötter gråaktiga. Längd 445 — 472 

 mm. Vingen 197 — 218 mm. 



Ungfågeln liknar honan. 



Dunungen liknar mycket gräsandens men sak- 

 nar strecket genom ögat och fläcken vid örat samt 

 har större simflik på baktån. 



Brunanden bebor det palaearktiska området från 

 Island till Japan; om vintern finnes hon i södra 

 Europa, norra Afrika och Asiens varmare trakter. I 

 Amerika ersattes hon af en mycket närstående form. 

 I Sverige har hon förr varit riktigt sällsynt, blott 

 funnen några gånger, men på sista tiden spiridt sig, 

 och finnes nu talrikt flerestädes. Så i Hjälstaviken 

 vid Ekolsund, där hon var okänd till mot slutet af 

 1870-talet, men nu om våren kan räknas i öfver 

 hundra par. Också vid flera andra sjöar i Uppland, 

 t. ex. vid Hosjön i Knutby, där hon är allmän, och 

 vid Dannemorasjön, finnes hon. Möjligt är, att 

 hon häckar än längre i norr; sålunda är hon skjuten 

 vid Sundsvall (maj 1892, Carlson). Äfven är hon 

 numera allmän i Tåkern i Östergötland, och på 

 1880-talet började hon visa sig i Hornborgasjön. 

 Vid Hornsjön på Öland häckar hon, åtminstone 

 sedan 1867 (Meves 1868). På Gotland är hon ännu 

 sällsynt (Sundström). Under flyttningstiderna är hon 

 iakttagen mångenstädes. I Norge är hon ej funnen 

 häckande, men anträffas då och då vid dess sydligare 

 kust, t. ex. vid Bergen, Jsederen, Lister, Frederiks- 

 stad samt vid Kröderen, flyttningstiden och vintern ; 

 i okt. 1873 erhölls en vid Varangerfjord (Collett). I 

 Finland är hon sällsynt men har blifvit anträffad i 

 Helsingforstrakten, i Perno och vid Kumoälfvens 

 mynning samt skall häcka i Luvia söder om Björne- 

 borg och (år 1877) vid Vasa (Mela). I Danmark är 



hon funnen häckande vid Ringkjöbingsfjorden samt 

 vid Gyrup och Ove sjöar i Thy. Vintertiden anträffas 

 hon stundom massvis, så t. ex. 1847 och 1864 — 65. 

 På Fseröarna är hon fälld en gång (1863) (Collin). 

 Till södra Sverige ankommer brunanden i början 

 af april och flyttar bort i oktober. För sin trefnad 

 tyckes hon fordra stora vassar omväxlande med klart 

 vatten, om än aldrig så litet. På detta ligger hon 

 gärna, åtföljd af ungarna, men skyndar vid fara 

 genast in i vassen. Där lägger hon äfven på en 

 gräsrik tufva sitt bo. Hennes lefnadsvanor äro så- 

 lunda rätt lika viggens. Hon flyger dock lättare 

 än sina släktingar, viggen och berganden. Äggen, 

 8 — 13 till antalet, äro blygrå, grågröna eller grå- 

 hvita. Längd 58 — 66 mm., tjocklek 41 — 45 mm. 



Berganden, Fuligula marila, (L.) (Tafla 56, fig. 4, ef 

 i vårdräkt, fig. 6, 9)- 



Namn: Hvitbuk, Grimmad and; Isand (ÖL); 

 Doppand (Göteborgstrakten). Norska: Bjergand. 

 Danska: Bjergand, Polsk JEdélmand, Skjceland. 

 Fseröarna : Andt. Island: Dukönd, Hrafnsönd. Fin- 

 ska: Tunturisotlca, Iso sortti, Karitellckä. Lapska: 

 Stuora fietag. 



Hane i vårdräkt: hufvud, hals, rygg och sidor 

 framtill samt bröst svarta, hufvudet med grön an- 

 strykning. Ryggens midt och skuldror hvita med 

 svart tvärvattring. Bakrygg, öfver- och undergump 

 samt stjärttäckarna svarta. Stjärt- och handpennor 

 svartbruna, armpennor hvita, i spetsen svartaktiga, 

 något hvitvattrade, de inre svartgröna. Vingtäckarna 

 brunsvarta, hvitvattrade. Buk och sidor hvita. I 

 sommardräkt liknar hanen honan, men har hufvud 

 och hals mörkbruna och ryggen mer vattrad. Hona : 

 ofvan mörkbrun, stundom liksom hvitpudrad på 

 ryggen. Vingen brun med de yttre armpennorna 

 utom i spetsen hvita, bildande en smal spegel. 

 Stjärten brun. Pannan och ett bredt band kring 

 näbbroten hvitaktiga. Hals, bröst och sidor bruna 

 med ljusare fjäderkanter. Under hvitaktig, stundom 

 med brungrå fläckar. Undergump brunvattrad. Iris 

 citrongul (ef) eller blekgul (9)- Näbb och fötter 

 blygrå, något mörkare hos honan. Längd 444 — 510 

 mm. Vingen 203 — 229 mm. 



Ungfåglarna likna honan, det hvita kring näb- 

 bet är dock af mindre utsträckning och ej så rent. 



Dunungen : ofvan brun med olivgul anstrykning 

 och utan ljusa fläckar. Strupen och undre kropps- 

 delarna grågula. Som äldre får han hufvudets sidor 

 grå. 



Berganden bebor såväl gamla som nya världens 

 nordliga länder. Om vintern besöker hon Medel- 



