259 



hafvets, Svarta och Kaspiska hafvens samt Baikals 

 stränder, äfvensoin norra Indien, Kina och Japan samt 

 Amerika ned till Guatemala. I Sverige förekommer 

 hon hufvudsakligen vid Lapplands fjällsjöar och i 

 Jämtland, men hon häckar äfven i Stockholms skärgård 

 och vid Gotlands kuster, där hon uppgifves vara säll- 

 synt (Kolmodin), men numera är allmän på holmar 

 utanför Ronehamn (Kolthoff), samt talrikt vid Ölands 

 östra och södra kust.* Under flyttningstiden i oktober 

 hafva vi ofta träfiat henne i småsjöar inne i Vester- 

 götland. I Norge går hon ända upp i Ostfinn- 

 marken och finnes äfven i fjälltrakterna, talrikast 

 söder om Dovre (Collett). I Finland kläcker hon i 

 lappmarken (Enontekis och Enare) och skall äfven 

 häcka på Karlö vid Uleåborg. I guvernementet 

 Olonetz lär hon ej vara sällsynt (Mela). Vid Dan- 

 marks kuster är hon vintertiden ofta den allmän- 

 naste af dykänderna. Hon är äfven funnen bosatt 

 i Thy (Nors sö) (Collin). På Island är hon mycket 

 talrik och finnes äfven på Färöarna. 



Berganden_ankommer till våra kuster tidigt och 

 flyttar sent bort samt öfvervintrar ej sällan vid 

 Skånes kust, vanligen dock endast unga fåglar. 



På Öland hafva vi stundom träffat hennes bo 

 i kärr, som legat t. o. m. 2 — 3 kilometer från stran- 

 den, men så snart ungarna blifvit födda, begifver 

 sig familjen alltid till hafvet. Hon synes åtminstone 

 sommartid föredra rikt gräsbeväxta, långgrunda strän- 

 der. Hon är trög och föga skygg samt nyfiken och 

 ganska lätt att locka till sig; om man döljer sig 

 eller t. o. m. om man sätter sig öppet på stranden 

 och viftar med hatten eller dylikt, simmar hon ofta 

 alldeles nära. Hennes läte, som hon endast låter 

 höra under flykten, är ett knorrande, snarlikt viggens. 



Berganden häckar stundom i kolonier, och vi 

 hafva ej sällan inom några kvadratmeter funnit flera 

 bon. Äggen äro vanligen väl dolda af någon gräs- 

 rik tufva, men stundom ligger redet äfven alldeles 

 öppet. Äggen läggas först i förra hälften af juni, 

 och ungarna äro i regel utkläckta i början af juli. 

 De grönaktiga äggen äro till antalet 10 — 14. Längd 

 61,5 — 75 mm., tjocklek 41 — 47,6 mm. 



Vig-g-en, Fuligula fuligula, (L.) (Tafla 56, fig. 5, o* i 

 vårdräkt, fig. 7, 9). 



Syn. Fuligula cristata, (Leach), F. linnéi, Malm. 



• Engholm (1897) uppger, att berganden skall häcka vid 

 Tåkern. Det på; riksmuseum förvarade exemplaret af denna 

 art (n:o 134) är dock ej, som af Engholm uppgifves, en års- 

 unge ulan en i ruggning stadd sannolikt 2-årig fågel samt 

 dessutom en vigg. Uppgiften om dunungar från Tåkern, 

 hörande till delta släkte, torde därför sannolikt höra hänföras 

 till viggen. Jämför dennes förekomst vid Homborgasjön. 



Namn: Häger and (Skåne). Norska: Topanä. 

 Danska: Troldand, Topanä, Vibeand; Bly and (Thy). 

 Finska: Jouhisotlca, Pieni sortti, Vesitetri, Nar sid, 

 JouhitelkJcä. Lapska : Ucib-fietag . 



Hane i vårdräkt: hufvud, hals och bröst svarta 

 med nackens fjädrar förlängda till en lång, hängande 

 tofs och purpurglans på hufvudet; rygg, öfver- och 

 undergump brunsvarta, rygg och skuldror ytterligt 

 fint vattrade, liksom öfverpudrade med grått. Hand- 

 pennorna brunsvarta i utfanet och spetsen, grå i 

 infanet. Yttre armpennorna hvita med svarta spetsar, 

 de inre svarta och liksom de stora vingtäckarna med 

 grön glans. Stjärten svartaktig. Under hvit. Om 

 sommaren liknar hanen rätt mycket honan men har 

 isynnerhet hufvud och ofvansida mycket mörkare. 

 Hona: ofvan brunaktig, på rygg och skuldror 

 mörkare, hufvudet med mycket liten tofs. Vingen 

 har hvit spegel och mycket Bvag, grön glans på de 

 inre armpennorna. Under gråhvit, på buken med 

 brun inblandning, undre stjärttäckare gråhvita. Iris 

 gul, ljusare hos honan. Näbb mörkt blågrått med 

 svart spets. Fötter brunaktiga eller blygrå. Längd 

 413—461 mm. Vingen 197—215 mm. 



Ungfågeln liknar honan, men har blekare färger 

 och saknar metallglans på de inre armpennorna 

 samt har ofta hvita fjädrar vid näbbroten. 



Dunungen: ofvan olivbrun med en svag an- 

 tydan till fläckar bakom . vingarna. Strupen och 

 undersidans midtparti hvitgrå med svag gul an- 

 strykning. 



Viggen förekommer i det palaearktiska området 

 från Atlanten till Stilla hafvet samt säges äfven 

 häcka i Abyssiniens fjällsjöar och finnes vintertid i 

 Indien, Kina och Japan. I Sverige torde han vara 

 allmännast i landets nordliga delar; han går upp 

 till Muonioniska, men är dock talrikast söder om 

 barrskogsgränsen. I södra Sverige häckar han på 

 Gotland och Öland, i Stockholms skärgård, talrikt 

 vid Hornborgasjön i Vestergötland (Kinberg), vid 

 Bolmen i Småland (Carlson) m. fl. passande ställen. 

 I vestra Sverige är han mycket sällsynt. I Norge 

 synes han vara mindre vanlig, men är funnen häc- 

 kande såväl i Norges vestliga skärgård, på den 

 skoglösa ön Smölen utanför Kristiansund, som uppe 

 vid Finnmarkens älfvar och sjöar (Collett). I södra 

 Finland är han tämligen sällsynt, men i landets 

 mellersta och nordliga delar allmän; dock skall han 

 saknas i de nordligaste, på skog blottade trakterna 

 (Palmen). I Danmark är han funnen häckande i 

 Thy samt finnes vintertid vid kusterna. På Fcer- 

 öarna allmän höst och vinter men sällspord sommartid 

 (Collin). På Island och Grönland är han ej iakttagen. 



Viggen ankommer till våra insjöar, så snart de 



